© Mikó Csaba, 2024

© Kolibri Kiadó, Budapest, 2025

Minden jog fenntartva

Borítóterv és illusztráció © Varsányi Orsolya

Első kiadás

Felelős kiadó Pap Zoltán

A Kolibri Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Garamvölgyi Katalin

A szöveget gondozta Tomku Kinga

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Tördelte Kaposvári Franciska

Készült 2025-ben a Korrekt Nyomdában

Felelős vezető Barkó Iliász

ISBN 978-615-122-031-3

1. FEJEZET

1972. május 19.

A balatonfüredi kikötőben felzúgtak a szirénák. A viharjelző szolgálat riasztására vitorlások, jachtok és csónakok fordultak vissza azonnal a part felé.

A hőmérséklet pillanatok alatt fagypontig süllyedt. A déli oldal felől kékesfekete légtömeg hömpölygött, és alma méretű jégdarabok hullottak az égből. A vízből magasba emelkedő fekete örvény pokoli erővel kezdte szántani a vizet.

– Tornádó!

Szemes és Tihany között egy karcsú cirkálót dobáltak a hullámok a tavon. A fedélzetén ketten küzdöttek az elemekkel, egy férfi és egy nő. Az elakadt vitorlát próbálták bevonni.

– Nem mozdul!

A hajó ijesztően billegett. A férfi egyre csak rángatta a kötelet, néha kétségbeesetten pillantott a nőre. Ám az csak a kajütöt figyelte, aminek ablaka mögül kisgyerek kukucskált kifelé.

– Állj hátrébb! – A nő hangját elvitte a szél. A tornádó visításában még a vitorlavászon csapkodása is némának tűnt. Halkabbnak egy lepke szárnylibbenésénél.

A gyerek a tornádót bámulta tátott szájjal. A levegő, a sár, a víz és a törmelék alkotta förgeteg elindult, és mintha összeért volna az ég a vízzel, a hajó a semmiben bukdácsolt.

Csatt!

A vitorla zsebkendőként elröppent. A toronymagas tölcsér odaért a hajóhoz. A gyerek úgy érezte, valami felkapja a magasba, de a következő pillanatban máris visszahuppant a kajüt padlójára.

Felugrott. A fedélzeten a szülei szintén talpra kecmeregtek. A Füred felé gyűrűző örvény helyén tükörsima lett a víz.

A gyerek elámult.

Középütt, mint oázis a sivatagban, apró földdarab bukkant elő a mélyből.

Egy sziget.

2. FEJEZET

Napjainkban

A siófoki Viharjelző Obszervatórium épülete pár lépésre állt a Balatontól, és leginkább egy körpanorámás kilátóhoz hasonlított.

Dr. Kuthy Ágnes meteorológus letette a kávéját a számítógép mellé. Mielőtt leült volna az asztalához, szokása szerint körbefordult a teremben, és a hatalmas üvegtáblákon át tekintetével a nyári pompájában ragyogó tavat pásztázta.

– Eszméletlen sokan vannak – állapította meg.

A szakállas kollégája szintén az ablakon bámult kifelé, és bólintott. Nyár közepe van, kezdődik a vitorlázás legkiemelkedőbb ünnepe, a nyár legnépszerűbb eseménye, a Kékszalag, persze hogy a fél világ itt tolong. Európa legnagyobb tókerülő vitorlásversenyén több száz cirkáló, katamarán és jacht indul útnak, hogy a kétnapos túrán körbehajózzák Közép-Európa legnagyobb tavát.

A parton elhelyezett tizenegy mérőállomás adatait ilyenkor percenként ellenőrzik. A vihar legapróbb jelére bekapcsol a harmincegy stabil és tizenhat mobil fényjelző, és riasztja a vízen tartózkodókat.

– A következő negyvennyolc óra lesz a legnehezebb.

Kuthy bólintott. Az előrejelzés a legfontosabb. Ennyi hajót és embert lehetetlen egyszerre kimenteni a vízből.

– Ne! Na, ne! – A szakállas légkörkutató előremutatott.

Már Kuthy is látta. Ismerős hajó közeledett az obszervatórium felé.

Első pillantásra egy mozgó konyhának tűnt. Olyan volt, mint a dugig tömött kutatóhajók, amiken háló és horgászfelszerelés helyett mérőműszerek vannak. Ezen azonban kiakasztott légzsákokat, algásodást vizsgáló szűrőberendezéseket láttak, valamint lábasokat, bögréket, serpenyőket, sőt egy jókora szárítókötelet is, amin különféle ruhaneműk sorakoztak.

– Vajon mit akarhat most?

– Fogalmam sincs – sóhajtotta Kuthy, miközben tekintetével követte a közeledő hajót, rajta Somfai György mikrobiológust, klímaaktivistát, egykori egyetemi tanárt.

– Teljesen megbolondult, amióta a felesége meghalt.

Kuthy nem felelt. Az intézet munkatársai jól ismerték a férfit. Évek óta töltötte itt a tavasztól őszig tartó időszakot, és egyre képtelenebb teóriákkal állt elő.

– Egyszerűen szereti a Balatont – mondta végül, mire a kolléga megadóan bólintott.

– Persze – felelte –, mint mindannyian. De azért az túlzás, hogy ki fog törni a Badacsony, vagy hogy a víz gyógyhatású, és pár év múlva sós lesz, akár a tenger.

– Abban speciel igaza van.

Somfai hangja szakította félbe a beszélgetést.

– Figyelem, figyelem! Egy kis figyelmet kérek! – ordibálta egy megafonba.

– Jóságos ég! – A meteorológusnő a fejéhez kapott, aztán gyorsan felhívta a vízi rendészetet. Amikor felvették, Kuthy a hajó felől érkező hang irányába tartotta a mobilját, hogy a vonal túloldalán a balatoni vízi rendészet hadnagya is jól hallja.

– Azonnal le kell fújni a versenyt! – harsogta a hajójáról a tudós. – Nem szabad megrendezni a Kékszalag díjat! Élet-halál kérdése, hogy elhalasszák! Az évszázad vihara közeledik! Óriási szupercella alakul ki holnap a víz fölött, és mindenki meghal, aki a tavon tartózkodik!

A kikötőben egy percre megállt az élet. A parton, a dokkokban és a vitorlásokon is. Váratlanul sziréna harsant, a parti őrség motorcsónakja odasiklott a tudós hajója mellé, és Somfai leengedte a megafont. Kuthy és a szakállas összenéztek.

– És még csak péntek van – sóhajtott a légkörkutató. – Mi lesz itt vasárnapig?

A balatonszemesi búvártábor csónakjai háromszáz méterre ringtak a parttól. A júliusi nap vakítóan tűzött, a tó vize zölden csillogott a rekkenő hőségben.

– Mindenki figyeljen magára, a másikra, de legfőképpen rám! Megértettétek?

A gyerekcsapat bólintott.

– A mai merülésnél a három métert célozzuk meg! A víz innen mélyül, aztán a marásvonalnál beszakad a fenék. Ott a tó elérheti a tizenegy métert is!

A gyerekek csillogó szemmel összenéztek.

– Háromméteres mélységnél nincs szükség oxigénpalackra – folytatta az oktató. – Ezért ma a szabadtüdős technikát gyakoroljuk! Egyesével merülök le mindenkivel, a többiek addig idefent várnak!

Bella a GoPróját szorongatta izzadt tenyerében. A kamerájával víz alatti felvételt akart készíteni, ám meg sem mozdult, amikor a többiek készülődni kezdtek.

– Mi baj, Bella? Miért nem öltözöl?

A gyerekek a lányra bámultak. Bella vászonnadrágban és pólóban ücsörgött a csónakban.

– Legalább ma bejött velünk idáig!

A búvártanoncok felnevettek.

– Azt ugye tudod, hogy ha nem jössz most, akkor később már nem jöhetsz? – nézett rá az oktató. – Akkor itt kell megvárnod minket a csónakban.

A lány bólintott.

– Legjobb lesz, ha elbújsz az aljában! – ugratták a társai, már a vízből. – A Rémhalász a gyávákat keresi, és addig járja a Balatont, amíg ki nem halássza mindet!

Bellának nem volt ereje együtt nevetni velük.

– Bellának idő kell, és ezt tartsuk tiszteletben. A tábor még csak tegnap kezdődött, holnap már velünk tart ő is – szólt a gyerekekre az oktató, aztán a hullámok közé ereszkedett, és a csapat úszni kezdett. – Ja, igen! – jutott eszébe pár méter után. – Ha valaki elfárad, vagy begörcsöl a lába, esetleg úgy dönt, hogy elege van, kapaszkodjon a kísérő csónakba!

Néhány perc múlva elhalkultak a hangok, és Bellának ekkor lábadt könnybe a szeme. Nem a csúfolódó megjegyzések miatt, hisz azokkal számolt, hanem mert ismét meghátrált egy akadály előtt.

Maga sem értette, miért fél a mélységtől ennyire. A fénytől aranyló hullámok áttetszőek voltak, barátságosak, és ő mégse mert a vízbe ereszkedni. Egyfolytában arra gondolt, hogy a mélység hűvös és fekete torok, ami el akarja nyelni.

Fölemelte a szüleitől kapott kamerát. A csoport eltávolodott; néhányan a kísérő csónakba kapaszkodtak, mások az oktató mellett tempóztak. Bella viszont tovább pásztázott a vízen. Valahányszor a kamerája lencséjén át nézte a világot, mindig megnyugodott. Mintha egy távoli, biztonságos helyre kerülne, átjárta az érzés, hogy nincs jelen.

– Hé!

A GoPro majdnem kiesett a kezéből. Egyszemélyes, drága vitorlás siklott el centikre a csónakjától.

– Ha ennyire nem figyelsz, inkább húzz ki a partra, és ne veszélyeztess másokat!

A tat végében egy elegáns, szép lány állt. Tizenöt éves lehetett, mint ő. Egyik kezével a vitorlakötelet markolta, a másikkal kormányozta a hajót.

A barna Bellával ellentétben neki kék szeme és szőke haja volt, és olyannak tűnt, mint a pomponlányok az amerikai filmekben. Aztán a csillogóra lakkozott vitorlás továbbsiklott, és Bella újra a szeméhez emelte a kamerát.

A nyugalom ismét eltöltötte. Újra barátságossá vált a hajókkal teli távol, és megint nézelődni kezdett.

Ahogy Mozart háromévesen a zongorára, úgy talált rá Bella a szülei kamerájára még kisgyerekként. Nem tudta, mi az, de amint belenézett, különös, másféle világ tárult a szeme elé. Úgy érezte, kívül kerül téren és időn, és nyugodtan szemügyre vehet bármit, hisz aki nincs jelen, azt nem érheti baj.

A szülei pedig nem ellenezték. Mind a ketten dokumentumfilmesként dolgoztak, és a világ legegzotikusabb tájain forgattak Afrikától Kalkuttáig, az Amazonas vidékétől a Pireneusokig. Most épp Ausztráliában. Ezt az időt töltötte a táborban Bella.

– A kamera – magyarázta neki az apja régebben – azt látja, amit te. Se többre, se kevesebbre nem képes, mint az, aki a kezében tartja. Egy dokumentumfilmesnek ezért kell felkészülnie mindenre.

Bella megjegyezte ezt. Csak azt nem tudta, hogyan valósítsa meg. Egyelőre a legtöbb dolog félelemmel töltötte el. Főként a mélység.

Nem mintha félelmetes és különös dolgokra vágyott volna. Szeretett épületeket videózni; magára maradt tárgyakon időzni, szellemházak szobáiról készíteni felvételeket, ahol elképzelhette, hogyan éltek ott egykor.

Ugyanakkor egyre többször gondolt arra, hogy szeretne más dolgokat is megmutatni. Színes, vidám dolgokat. Arra a szabadságra vágyott, amit azok érezhetnek, akik véghez viszik azt, amit elhatároznak. Ehhez először is a mélységtől való félelmét akarta legyőzni. Hogy aztán képes legyen mindarra, amire a szülei, akiket a legbátrabbnak gondolt a világon.

– Hát az micsoda?

A GoPrója átsvenkelt néhány vitorláson, és megakadt egy domború felületen, ami kilátszott a vízből, és az oldalán megtörtek a zölden csillogó hullámok. Felülete simának látszott, és Bella értetlenül figyelte. Még alacsony vízállásnál sem bukkan elő homokpad ilyen messze a parttól, sziget pedig nincs a Balatonban.

Letette a GoPrót, és evezni kezdett.

A magasban sirályok vijjogtak, nem messze furán megpakolt hajó imbolygott, mögötte egy fekete katamarán látszott.

„Az egyetlen forradalmár vagyok a városban!”

A közeledő hajón a Kispál és a Borz dala bömbölt a hangszóróból, és egy fiú épp kirohant a kajütből. A nyomában egy negyven körüli férfi ügetett.

– Beszéljük meg, Márk, jó?

– Nincs mit megbeszélnünk, apa! Folyton veszekszel mindenkivel, és aztán folyton kinevetnek minket!

Bella rajtafelejtette a szemét a fiún. A göndör hajú kamasz alig lehetett idősebb nála. Napbarnított arca lángolt az indulattól.

– Értsd meg, hogy muszáj – csitította az apja. – Ki csinálja akkor? Ki küzd azért, hogy nektek maradjon valami?

– Kit érdekel, mi marad? – A fiú elkeseredetten grimaszolt. – Most most van! Most nevetnek rajtunk! – Azzal a hajó korlátjára mászott, és a vízbe vetette magát. Amikor felbukkant, Bella megnyugodva továbbevezett.

– Nem is sziget ez – csodálkozott, mikor közelebb ért a fura felülethez. A domborúnak tűnő valami alig pár centire emelkedett ki a vízből. Elsőre úgy tűnt, egy gömb teteje, aminek alja a vízben rejtőzik, de aztán Bella elbizonytalanodott. Ekkor az a valami váratlanul süllyedni kezdett. Végül eltűnt a víz alatt. Ezzel egy időben halk bugyogás hallatszott, és a mélyből egy bója ugrott a felszínre.

Bella szokatlan izgalmat érzett. Lerakta az evezőket, körbefordult, levette a nadrágját és a pólóját, készen arra, hogy a vízbe ereszkedjen.

De végül nem tette meg.

Ült a csónakban fürdőruhában, bámulta az újra békésen hullámzó Balatont, végül ráirányította a GoPrót a vízre.

– Tűnj onnan! Gyorsan! Azonnal tűnj a fenébe!

Az ordítás a fura hajóról jött. Bella felpillantott, aztán kétségbeesetten evezni kezdett.