Marion Lennox

Egy herceg letérdel

Linda Goodnight

Lila orchideák

Marion Lennox

A toronyszoba titka

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Enterprises ULC-vel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Enterprises ULC. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Marion Lennox, 2009 – Vinton Kiadó Kft., 2024

Eredeti címe: Crowned: The Palace Nanny (Harlequin Mills & Boon Romance)

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2012)

Magyarra fordította: Harcsa Henrietta

© Linda Goodnight, 2009 – Vinton Kiadó Kft., 2024

Eredeti címe: Her Prince’s Secret Son (Harlequin Mills & Boon Romance)

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2012)

Magyarra fordította: G. Korda Edit

© Marion Lennox, 2009 – Vinton Kiadó Kft., 2024

Eredeti címe: Betrothed: To the People’s Prince (Harlequin Mills & Boon Romance)

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2012)

Magyarra fordította: Várnai Péter

Nyomtatásban megjelent: a ROMANA LEGSZEBB TÖRTÉNETEI 40. számában, 2024

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-963-540-908-2

- Kép: Shutterstock

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2024

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-1-781-4351; e-mail cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiadó.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Marion Lennox

Egy herceg letérdel

1. FEJEZET

Miután négy évvel korábban súlyos autóbalesetet szenvedett, dr. Elsa Langham nyomtalanul eltűnt a föld színéről. Elsa Murdoch lépett a helyére.

A meghívó egész nap ott hevert az asztalon, gyötrő emlékeztetőként korábbi életére.

A Nemzetközi Koralltársaság felkéri dr. Elsa Langhamet, a szarukorallok (alcyomacea) szakértőjét, hogy nyújtsa be előadása anyagát az idei szimpóziumra, amelyet Hawaiin tartunk.

A konferencia szervezője nyilván nem értesült még arról, hogy Elsának időközben más irányt vett az élete. A mellette lévő szobában aludt a nyolcéves Zoe. A kislány teljesen rá volt utalva, és Elsa már egyáltalán nem úgy gondolt magára, mint szakterületének vezető tudósára.

Még egyszer utoljára elolvasta a meghívó szövegét, majd nagy sóhaj kíséretében a kukába dobta.

– Fogalmam sincs, miért kapom még mindig ezeket – mondta a sovány fekete macskának, amelyik a lábához dörgölőzzön. – Néha-néha megvizsgálok egy tengeri csillagot, nehogy teljesen elfelejtsem, milyen is a tudományos munka, de ennyi.

Felállt, és jó adag macskaeledelt vitt ki a ház mögé egy tálkában. Éjszakára mindig bezárta az állatokat. A macskák egyáltalán nem örültek ennek, és szemrehányó pillantásokkal tudatták is vele.

– Kora reggel ismét kijöhettek – nyugtatgatta őket Elsa. – Legalább napközben azt tehettek, amit csak akartok.

Ahogy én is, gondolta magában. Lemehetett a strandra Zoéval, nézegethette a tengeri csillagokat. Elsa Murdoch lehetett. És ha nem következik be a csoda, amelyben reménykedik, akkor ez már örökké így lesz. Bárcsak egy mesebeli herceg a varázspálcája egyetlen intésével semmissé tehetné a múltat, és eltüntethetné Zoe sebeit!

Elsa szomorú mosollyal hátat fordított a rosszkedvű cirmosoknak, és visszament a házba. Még ki kellett tisztítania egy eldugult lefolyót.

Hol vannak a mesebeli hercegek, amikor az embernek a legnagyobb szüksége volna rájuk?

A kisfiú túl fogja élni.

Stefanos Antoniadis herceg – dr. Steve, ahogy a betegei nevezték – kimerülten, de diadalittasan lépett ki a műtőből. Sikerült!

De aztán eszébe jutott, hogy nincs oka az ünneplésre. Nyakig ült a pácban.

A Gyémánt-szigetek királya, Giorgos két hónappal ezelőtt örökös nélkül halt meg. Stefanos unokatestvére, Kristos volt a Földközi-tengeren lévő Kriseis-sziget trónjának első számú várományosa. Csak egy baj volt: senki sem tudta, hol van. És ami még ennél is rosszabb: ha Kristos később sem kerül elő, úgy a trón Stefanosra száll majd. Sikeres idegsebészként számára ez felért egy rémálommal.

Végső kétségbeesésében megkérte egy barátját, hogy szerezzen neki információkat. A tény, hogy a férfi, akit megbízott Kristos felkutatásával, most itt állt előtte, semmi jóval nem kecsegtetett.

Stefanos kezet fogott vele.

– Milyen híreket hoztál?

– Ami téged személyesen is érint? – A férfi megszorította Stefanos kezét. – Fellélegezhetsz. Nem te leszel Giorgos utódja.

– Nem? – Megkönnyebbülésében Stefanos hatalmasat sóhajtott.

Majdnem húsz éve élt az Egyesült Államokban, ahol az iskola befejezése után beiratkozott az orvosi egyetemre. Otthona, a Földközi-tengeren lévő sziget szörnyen távolinak tűnt már a számára.

– Ezek szerint megtaláltad Kristost?

– Mondjuk. – Volt valami a barátja arckifejezésében, amitől Stefanos öröme azonnal elillant. – Kristos már nem él – mondta a férfi csendesen. – Négy évvel ezelőtt halt meg autóbalesetben, Ausztráliában.

– Meghalt? – Stefanos megdermedt. – Kristos meghalt? Hogyan történt?

– Tudod, hogy nem sokkal utánad ő is elhagyta a szigetet. Úgy tűnik, hogy az anyjával együtt kivándorolt Ausztráliába. Minden hidat felégettek maguk mögött. Sajnos a fia temetése után az anyja is hamarosan meghalt.

– Jóságos ég!

– Ezek voltak a rossz hírek – közölte a barátja. – De ez nem minden. Kristosnak van egy gyermeke. Egy kislány. Az édesanyja, Kristos felesége a baleset során szintén életét vesztette. A gyerek túlélte. Ma már nyolcéves.

Stefanos némán meredt a semmibe.

– Zoe a neve. Még mindig Ausztráliában él, és egy Elsa Murdoch nevű nő gondoskodik róla. De Steve…

– Igen? – A férfi tudta, mi következik.

– A kislány egyelőre csak a hercegnői rangot kapja meg. A nagykorúságáig te leszel Kriseis régenshercege.

Stefanos hallgatott. Túl nagy megrázkódtatás érte. A kutatói munkája, az új műtéti eljárás, amelyet kifejlesztett, a karrierje… Úgy érezte, mintha a szakadék szélén egyensúlyozna.

– Tanulmányoztam a sziget alkotmányát – folytatta a barátja. – Zoe huszonötödik születésnapjáig te vagy a felelős érte és az ország kormányzásért is. Akarod, hogy megszerezzem a dajkája, Elsa címét?

Egy mesebeli herceg állt Elsa előtt a strandon.

Messzire kiúsztak, egészen a bójákig, aztán lustán áztatták magukat a sekélyebb vízben. Végül hínárból fontak maguknak koronát, és Elsa királynő, valamint udvarhölgye, Zoe így masírozott vissza a parton a házhoz. Elérkezett az ebéd és a délutáni szunyókálás ideje.

Ekkor pillantották meg a herceget. Neki nem volt hínárból készült korona a fején.

Elsa először azt hitte, hogy túl sokáig voltak a napon. A férfi tényleg úgy festett, mintha Zoe valamelyik mesekönyvének a lapjairól lépett volna elő. Fekete egyenruhája, amelyet bíborvörös váll-lapok, paszomány és rendjelek díszítettek, tökéletesen illett rá.

Az asszony gyorsan lekapta a fejéről a hínárkoronát, és érezte, hogy végigfut a hátán a hideg.

Zoe apja állandó félelemben élte az életét. Az otthona, egy kis sziget királyától rettegett. De a szörnyű eseményekről szóló történeteket, amelyeket Kristostól hallott, Elsa valahogy mindig kissé túlzónak érezte.

– Nézd! – szólalt meg Zoe zavartan, és megszorította a nő kezét. Számára már az egyenruhás férfi látványa is elég volt, hogy megijedjen.

– Igen, látom – felelte Elsa. – Szerinted a csipkerózsikás könyvből bújt elő?

Zoe kuncogott.

– Talán minket keres. Lehet, hogy Kriseisről jött. – A kislány hangjába csipetnyi aggodalom vegyült.

– Lehetséges. – Egyikük sem ismerte Zoe elhunyt apjának hazáját, a szigetet, amelyen Elsa emlékei szerint egy korrupt király uralkodott.

És ez a férfi? Csak nem a herceg lenne az? Egyenesen feléjük tartott a parton. Magas volt, lebarnult és elképesztően vonzó. Elsa megállt, és megszorította Zoe kezét, hogy bátorságot öntsön belé.

Bárki más nevetségesen festett volna ebben a maskarában, de ez a férfi a határozott vonásaival és a sötét szemével szörnyen férfias volt.

Elsa ösztönösen magához húzta a kislányt, és várta a szokásos elborzadt kiáltást. Sajnos ettől nem tudta megkímélni a gyereket. A saját sebei nem voltak szembetűnőek, Zoe sérüléseit azonban mindenki azonnal láthatta.

A várt reakció ezúttal elmaradt.

– Zoe! – A férfi hangja melegen és szívélyesen csengett. – Csak te lehetsz Zoe. Nagyon hasonlítasz az apukádra.

Elsa éppúgy nem tudta, mit mondhatna erre, mint Zoe. Ott álltak a tűző napsütésben, miközben Elsa igyekezett kipréselni magából legalább egyetlen épkézláb gondolatot.

Ostobán érezte magát. Hiszen egy ausztrál standon álltak, és ha valaki nem illett oda, akkor az idegen volt az díszes egyenruhájában.

– Sajnálom – szólalt meg a férfi, mintha kitalálta volna a gondolatait. – Tudom, furcsán nézek ki. Igénybe kellett vennem néhány szívességet, hogy a nyomukra akadhassak. Cserébe kénytelen voltam belemenni, hogy az érkezésemkor részt veszek egy fogadáson.

Elsa nyelt egy nagyot. Szóval ez az idegen tényleg herceg?

– Ki maga? – kérdezte végül, miközben Zoe némán méregette az idegent.

– Stefanos vagyok. Kriseis régenshercege. – A férfi Zoe felé fordult. – Az apukád unokatestvére vagyok. Szóval végső soron mi ketten is távolabbi unokatestvérek vagyunk.

Zoénak vannak rokonai? Elsa érezte, hogy a lába mindjárt felmondja a szolgálatot.

– Kristosnak nem volt unokatestvére – vágta rá Elsa ösztönösen. – Én legalábbis nem tudok róla.

– Nekem sem szólt senki, hogy Kristos meghalt – felelte az idegen szelíden. – Nagyon sajnálom, Zoe. Jól ismertem a papádat és a nagymamádat. Tartanom kellett volna velük a kapcsolatot. Akkor melletted lehetettem volna, amikor olyan nagy szükséged volt valakire.

Elsa érezte, hogy reszketni kezd.

– Nem veheti el tőlem Zoét! – csúszott ki a száján, még mielőtt belegondolhatott volna. Észrevette, hogy a kislány azonnal megmerevedik.

– Nem megyek magával! – suttogta a kicsi, aztán élesebbé vált a hangja. – Nem, soha! – Elsa pólójába temette az arcát, és megállíthatatlanul zokogni kezdett. Elsa ölbe kapta és magához szorította a gyereket. Stefanos… vagy hogy is hívják… csodálkozva nézett rájuk.

– Nem rossz – jegyezte meg szárazon. – Nem túlzás ez egy kicsit?

– Túlzás? – kérdezte Elsa csípősen. – Mondja a mesebeli herceg a queenslandi strandon… – Elnézett a férfi mellett, és szemügyre vette a limuzint, amelyen érkezett. Egy Bentley, sofőrrel. Nem, a kislány kétségbeesése teljes mértékben helyénvaló volt. – Megijeszti Zoét és engem is.

– Nem állt szándékomban.

– Akkor mégis mit akar?

Még mindig szorosan ölelte Zoét. A kislány megtörölte a szemét, és az idegen felé fordult. Kicsi és vézna volt a korához képest. A sok műtét nem múlt el nyomtalanul.

– Szerintem először meg kellene ismerkednünk egymással – jegyezte meg Elsa, miután visszanyerte az önuralmát.

– Szia! – suttogta Zoe.

– Szia! – Stefanos kezet rázott a kislánnyal.

Utána Elsának szentelte a figyelmét.

– És maga bizonyára Mrs. Murdoch.

– Elsa a neve – közölte a férfival Zoe.

– Jó, akkor tehát Elsa, ha önnek is megfelel – mondta Stefanos, anélkül hogy egy pillanatra is levette volna a nőről a tekintetét. Elsa megkönnyebbülten állapította meg, hogy Zoéval a karján nem tud kezet fogni az idegennel.

Most hogyan tovább? Meghívhat az ember egy herceget teára, vagy neki tizenkét fogásos menü dukál?

– Itt lakik? – kérdezte a férfi, és a hangja továbbra is szelíden csengett. Látótávolságon belül csak egyetlen épület állt, egy szegényes és lerobbant viskó.

– Igen.

– Bemehetek, hogy beszélgessünk egy kicsit?

– A sofőrje…

– Megkérhetem, hogy később hívjon nekem egy taxit? Nem szívesen várakoztatnám szegényt.

– Itt nincs taxi.

– Ó!

Most mi legyen? Elsa nagy lépésre szánta el magát.

– Van kocsim. Szívesen visszaviszem később a városba. Csupán tizenöt perc. Általában nem viselkedem ennyire elutasítóan. Csak eléggé szokatlan ez a helyzet.

– Érthető. – A férfi ismét megajándékozta egy mosollyal. – Viszont semmiképpen sem szeretnék tolakodó lenni.

– Ha megelégszik egy egyszerű szendviccsel, akkor velünk ebédelhet – mondta Elsa óvatosan. – És persze később majd visszaviszem a szállodájába. Hiszen végül is maga Kristos unokatestvére.

– Akkor talán mégsem lehetek olyan nagy gazember – jegyezte meg a férfi csendes gúnnyal, mire Elsa elvörösödött.

– Kristos és Amy nagyon közel állt hozzám. – Futó mosoly jelent meg a nő arcán. – Miattuk maga is szívesen látott vendég az otthonomban.

A ház eléggé megviselt volt. Első ránézésre úgy látszott, mintha csak a falain felfelé kapaszkodó kúszónövények tartanák össze. Mindenesetre a dúsan virágzó kert üdítő színfoltot jelentett.

Stefanos azonban léptelen volt levenni a szemét az előtte álló nőről. Természetes volt, bájos és szabad.

Szabad – elég különös jelző, mégis ez volt az első, ami az eszébe jutott, amint megpillantotta. A nő rövidnadrágot és kissé viseltes fehér blúzt viselt, amelynek nyitva hagyta a legfelső gombjait, betekintést engedve csábos dekoltázsába. Karcsú lába végtelenül hosszúnak tűnt. Homokkal borított csupasz lábfeje láttán a férfi vágyakozóan megborzongott. De nem csak a nő teste vonzotta.

Napbarnított arca éber, okos szemével, a szétszórtan elhelyezkedő szeplőkkel és az érzéki szája, amely szemmel láthatólag könnyen és gyorsan húzódott mosolyra, csaknem teljesen elvette az eszét. A mézszőke hajába napszítta tincsek vegyültek. Semmi mesterkélt nem volt benne. Nem volt rajta smink sem. Az orrán még ott csillogott egy pöttynyi naptej. Stefanos még sosem látott nála szebb nőt.

– Nem akar bejönni? – Elsa elment mellette, és fellépett a verandára.

– Ez egy nyaraló? – A férfi összeszedte magát, és szemügyre vette a környezetet. Neki azt mondták, hogy a nő itt lakik. Micsoda képtelenség!

– Nem. – Elsának az arcára fagyott a mosoly. – Ez az otthonunk. Biztosíthatom, hogy odabent rend van. Nem kell aggódnia az egyenruhája miatt.

– Nem akartam…

– Tudom – legyintett a nő. Mosoly suhant át az arcán, mire a férfinak azonnal hevesebben kezdett verni a szíve.

Felment a veranda lépcsőjén. Zoe már el is tűnt a házban, és a férfi vízcsobogás hangját hallotta.

– Mindig Zoe zuhanyozik elsőként, amíg én az ebédet elkészítem – magyarázta Elsa. – Utána megteríti az asztalt, miközben én a fürdőszobában vagyok.

A nő hangja kihívóan csengett. Úgy, mintha azt próbálná a férfi tudtára adni, hogy az érkezése miatt nem fognak változtatni a szokásaikon.

Pedig ez a nő csupán Zoe nevelőnője. Elmondták neki, hogy a kislány örökségéből kapja a fizetését, és a tény, hogy valaki nyerészkedik a gyereken, meglehetősen nyugtalanította a férfit.

De itt a helyszínen egészen másnak tűnt a helyzet. Nem lehetett nem észrevenni, hogy a nő és a gyerek között erős kötelék szövődött.

És a nő félelme? Biztosítékot akar tőle, hogy nem viszi magával a gyereket. Sajnos ezt nem ígérheti meg neki. A férfi Elsára nézett, és látta rajta, hogy követi a gondolatai irányát.

Miért is nem próbált több információt szerezni róla? Mert nem számított nehézségekre. Stefanos azonban itt és most világosan látta, hogy ez nem lesz könnyű játszma. Elsa Murdoch nem átlagos nevelőnő.

– Nem azért jöttem, hogy megijesszem Zoét – szólalt meg végül. – Csak a legjobbat szeretném neki.

– Helyes – vágta rá Elsa nyersen.

– Tudta, hogy Zoe Kriseis leendő hercegnője? – érdeklődött a férfi, mire a nő megdermedt.

– Miről beszél?

– Jól tudja azt maga – felelte a férfi csendesen. – Az arckifejezése…

– Annak ehhez semmi köze – vágott a szavába Elsa. – Üljön le, amíg készítek valami ennivalót. De ha Zoe előtt akár csak egyetlen apró utalást is tesz, hamarabb az ajtón kívül találja magát, mint hogy háromig tudna számolni. Felfogta?

– Ööö… felfogtam – adta be a derekát a férfi.

– Rendben. – A nő sarkon fordult, és bement a házba. A viselkedése arról árulkodott, hogy szívesebben venné, ha a férfi önként és dalolva azonnal eltűnne a színről.

Amint belépett a bungalóba, Stefanos rögtön kibújt a zubbonyából, levette a nyakkendőjét, még két gombot kigombolt az ingén, és feltűrte az ingujját.

A nő szótlanul nézte, ahogy fesztelenül kényelembe helyezi magát nála.

Már a ház előtt mély benyomást tett rá az idegen, de most teljesen a hatása alá került.

– Csodálatos – szólalt meg a férfi, mire ő igyekezett összeszedni magát, és próbálta a vendég szemével nézni a házát.

Sajnos nem engedhetett meg magának nagyobb felújításokat. Egy nap, a nem is olyan távoli jövőben, Zoe majd iskolába megy. Akkor Elsa megint rendes munkát vállalhat, és végre normális fizetése lehet. Addig kénytelen elboldogulni valahogy.

– Honnan van ez a rengeteg holmi? – A férfi széles kört írt le a kezével. – Ez egyszerűen elképesztő.

– A legtöbb dolgot találtuk, vagy mi magunk készítettük.

Stefanos végignézett a vidám színű párnák, a kifakult, karmazsinvörös függönyök és a csomózott szőnyegek tarka keverékén. A plafonról kagylókkal díszített, homárpáncélból készített kosarak lógtak le, és az egyik falra egy halászhálót feszítettek ki, amelyet óriási kagylókkal és más, tengerben talált apróságokkal aggattak tele. Mindenhol vázák álltak, frissen vágott kerti virágokkal. Ezek mellett ragyogó vörös és mélyzöldben pompázó paradicsommadár-virágok álltak.

– Ezt mindet találták? – kérdezte a férfi hitetlenkedve.

– Volt egy kis lakásom az egyetem területén – ismerte el a nő. – Ezt a bungalót a szüleimtől örököltem. Mindig itt töltöttem a hétvégéimet. Tengerbiológus vagyok, és… a bungaló egyfajta kutatóállomás volt. Zoe szülei egy lakókocsiban éltek. Sokat költöztek. Szinte minden, amijük volt, tönkrement a baleset során. Zoe és én elhoztuk, ami még használhatónak bizonyult. A többi a tenger ajándéka. – Kihívóan mérte végig a férfit. – Mi ketten különös tehetséggel tudjuk felkutatni a partra sodort tárgyakat.

– Ebben nem kételkedem. – Stefanos kíváncsian mérte végig a nőt. – Szóval tengerbiológus?

– Igen. – Némi habozás után Elsa folytatta: – Jelenleg nagyon keveset dolgozom, mert Zoe még nem jár iskolába.

– Nem jár iskolába?

– Egyelőre itthon tanítom.

– Miközben feléli Kristos életbiztosítását.

Elsa éppen kinyitotta a hűtőt, és kivette belőle a jégsalátát. Földbe gyökerezett lábbal megdermedt. Ha megfordult volna, akkor biztosan a férfi képébe vágja a salátástálat.

– Pontosan – válaszolta jegesen. – Ott nyúlom le Zoét, ahol csak tudom.

– Nem ezt akartam…

– De, pontosan ezt akarta mondani. – A nő lassan megfordult, és lassan letette a salátástálat. – Ki maga tulajdonképpen, és mit akar tőlünk?

Nyílt az ajtó, és megjelent Zoe. Tiszta pólót és rövidnadrágot vett fel. Nedves fürtjei rakoncátlanul tekeregtek. Túl sovány, gondolta magában Elsa.

A balesetben a gyerek súlyos égési sérüléseket szerzett, és még a bőrátültetés után is tele volt a teste sebhelyekkel. Az arcát érte a legkevesebb sérülés, de a karja és a lába szörnyen festett. A jobb karját például még egyszer meg kell majd műteni.

Oroszlánként fogom védelmezni, gondolta Elsa. De jól tudta, hogy óvatosan kell eljárnia. Ez a férfi itt Zoe rokona. Legalább meg kell próbálnia udvariasan bánni vele.

– Akkor most én is elmegyek zuhanyozni, kincsem. – Átölelte a kislányt. – Sietek. Megterítesz közben, és … beszélgetsz egy kicsit Stefanosszal? Ő az apukád unokatestvére. Biztosan sokat tud majd mesélni neked Kriseisről.

Elsa figyelmeztetően végigmérte Stefanost, és eltűnt a fürdőszobában. A legszívesebben Zoét is magával vitte volna. Nem nagyon akarta kettesben hagyni ezzel a férfival.

Zoe mint leendő hercegnő? Van már így is elég baja! Ha Stefanos részt akar venni a kislány életében, akkor vele, Elsával is számolnia kell. Soha nem hagyná cserben a kicsit. Erre megesküdött Zoe anyjának, és be is akarta tartani az ígéretét.

Stefanos figyelte, ahogy Zoe megteríti az asztalt. Nem kerülte el a figyelmét, hogy a kislány a szeme sarkából őt figyeli. Amikor elkészült, a szoba egyik sarkában álló asztalhoz lépett, amelyen egy számítógép állt. Őskori masina, nehéz, esetlen és ronda. A kicsi felcsatlakozott az internetre, aztán megkereste Kriseist a kedvencek között.

Stefanos odatelepedett mellé, és látta, hogy többnyire természetismereti oldalakat nézeget.

– Sok időt töltötök a halak megfigyelésével, ugye? – kezdte a férfi óvatosan, mire megvető pillantás volt a jutalma.

– Ezek echinodermek.

Az meg mi az ördög?

A férfi megkönnyebbülten fellélegzett, amikor Elsa visszatért hozzájuk. Most is rövidnadrágot és kopottas blúzt viselt. Lófarokba kötötte a haját. Smink ezúttal sem volt rajta. Az orra hámlott, és még mindig mezítláb volt.

A férfinak feltűnt, hogy alig észrevehetően sántít. Csak nem kificamította a bokáját? – töprengett aggódva. Stefanos agyában egymást kergették a gondolatok. Ez a nő teljesen összezavarta. Elsa jobban már nem is különbözhetett volna azoktól a nőktől, akikkel általában dolga akadt. Feltétlenül többet kell megtudnia róla.

– Sajnálom, amiért azt feltételeztem, hogy Kristos örökségén élősködik – kezdte. – Csak azért jöttem, hogy segítsek magának.

– Valóban? – mondta Elsa higgadtan. Aztán megcsóválta a fejét. – Nem ehetnénk előbb valamit? Éhes gyomorral nehéz tisztán gondolkodni, és a strandon töltött délelőtt után farkaséhes vagyok.

Zoe kezébe adott egy hideg sülttel és salátával töltött szendvicset, és házi készítésű limonádét töltött neki. Utána magának is vett egy becsületes adagot, és három pohárral is megivott hozzá a frissítőből.

– Soha nem erősödsz meg, ha nem eszel egy kicsit többet – mondta gyengéden Zoénak, aki étvágytalanul rágcsálta a szendvicsét.

A kislány félénken elmosolyodott, és harapott még egy falatot.

Próbál többet enni, ez világos volt Stefanos előtt. De mi tartja vissza? Talán fél tőle?

Bár a tányérján lévő szendvics finomnak tűnt, elment az étvágya. Tekintete találkozott Elsa kérdő pillantásával.

– Sajnálom, túl sokat ettem a fogadáson – szabadkozott.

– Akkor ezek szerint erre a szendvicsre már nincs szüksége – jelentette ki közönyösen Elsa. – Nem bánja, ha megeszem?

Stefanos odaadta neki, és döbbenten figyelte, ahogy a nő eltünteti. Hová fér benne ennyi étel? Az alakja tökéletes.

Elsa felállt, és elkezdte leszedni az asztalt. A férfinak ismét feltűnt az enyhe sántítás. De csak rövid ideig tartott, aztán elmúlt.

Zoe már alig látott az álmosságtól.

– Menj, kicsikém, szunyókálj egyet! Persze csak akkor… – Elsa habozott. – Csak akkor, ha Stefanos nem akar most azonnal visszamenni a városba.

– Előbb még beszélnem kell magával – jelentette ki a férfi.

– Jó, akkor feküdj le egy kicsit, Zoe! Amint kipihented magad, visszavisszük az unokatestvéredet a városba.

Elsa mosogatott, Stefanos törölgetett. Hallgattak. Lehet, hogy zavarba ejtő számára a gondolat, hogy egy herceg fényesíti az edényeit, gondolta a férfi mulatva. És még mielőtt kimondhatta volna, mire gondol, a nő már meg is szólalt.

– Egy kötény sokkal megfelelőbb lenne ehhez a munkához, mint ez az egyenruha. Le kellene fényképeznem – jegyezte meg, miközben átnyújtott a férfinak egy habos tányért. – Ezt senki nem fogja elhinni nekem.

– Nem kellene leöblítenie a habot?

– Nem tetszik, ahogy mosogatok? Szívesen magára bízom a mosogatást is a törölgetés mellé.

– Tegye csak!

Elsának elállt a lélegzete. Félretette a mosogatószivacsot, a férfi felé fordult, és a sortjába törölte habos kezét.

– Miért sántít? – tudakolta Stefanos, mire a nő elutasító pillantással válaszolt.

– Alig sántítok. Semmi bajom. Következő kérdés?

– Hol van Mr. Murdoch?

– Tessék? – A nő fenyegetően ráncolni kezdte a homlokát.

– Nekem azt mondták, hogy Zoe nevelőnője egy bizonyos Mrs. Elsa Murdoch.

– Na és? – A nő dühösen meredt rá.

– Szóval Mr. Murdoch soha nem létezett?

– Mi köze hozzá?

– Csak udvariasan érdeklődtem.

Elsa hűvösen elmosolyodott.

– És a maga hercegnője merre jár?

– Micsoda? Miért akarja tudni?

– Na, látja! – Elsa elégedetten elmosolyodott, zavarba ejtve a férfit, majd leengedte a mosogatóvizet, miközben vendége az utolsó poharat is eltörölgette.

Ez a nő teljesen összezavarja. A legjobb, ha inkább arról beszél vele, amiért voltaképpen idejött.

– Zoénak vissza kell térnie Kriseisre – jelentette ki, és észrevette a nő arcán átsuhanó félelmet.

– Zoe itt marad.

– Legközelebbi rokonaként jó esélyem van a gyámság megszerzésére – magyarázta Stefanos higgadtan.

Elsa megdermedt.

– Az unokatestvére vagyok – folytatta a férfi óvatosan. – Nyilvánvaló, hogy maga csak komoly áldozatok árán képes Zoéról gondoskodni. Én ellenben…

– Maga semmit sem tud! – A nő megpördült, és villámokat szórt a szeme. – Már négy éve él velem. A keresztanyja vagyok, és egyben a gyámja. Zoe anyja a legjobb barátnőm volt, és megesküdtem neki, hogy gondoskodni fogok a lányáról. Az apja a munkatársam volt, és vele is nagyon közel álltunk egymáshoz. Ismerte maga legalább az egyiküket?

– Kristost ismertem.

– Hát persze. Csakhogy ő sosem beszélt magáról. Gyűlölte a királyi családot. Ide menekült, mert Giorgos üldözte.

– Giorgos király nemrég örökös nélkül elhunyt, és a királyság ismét széthullani készül arra a három hercegségre, amelyekből létrejött. A Gyémánt-szigetek mindegyike független volt, mielőtt erőszakkal királysággá egyesítették. Most, Giorgos halála után Kristos lett volna Kriseis hercege. Hetekig kutattam utána. A szigeten senki sem tudta, hogy egy baleset során az életét vesztette.

– Az édesanyját annyira letaglózta a halála, hogy néhány hónappal később ő is meghalt. Úgy tűnik, senkit nem tájékoztatott Kriseisen a fia haláláról.

– Akkor Zoe a nagyanyját is elveszítette.

– Igen – suttogta Elsa. – Ettől minden csak még nehezebb lett.

– És akkor ön magához vette.

– Rajtam kívül senkije sem volt.

– Zoénak vissza kell térnie Kriseisre. – Stefanos óvatosan válogatta meg a szavait: – A huszonötödik születésnapján hercegnővé fogják koronázni. Addig én vagyok a régensherceg, akár tetszik ez nekem, akár nem.

Elsa nem szólt semmit. A férfi csodálta az önuralmáért. Vajon mi játszódhat le benne?

A nő kitöltött két pohár vizet, és kiment a teraszra. Az egyik nyugágyra telepedett, és a férfira bízta, hogy leül-e a másikra.

A huzatok régiek voltak, tele macskaszőrrel.

A férfi helyet foglalt.

– Van macskája? – érdeklődött, miközben azon töprengett, hogyan tovább.

– Öt – válaszolta a nő, és megcsóválta a fejét, miután alaposan körülnézett. – Nem bújnak elő, ha látogatóm van. Vadak, de Zoe odavan értük. Az új jövevénytől, a kis feketétől eltekintve mindegyik kövér és lusta.

– Megengedheti magának, hogy öt macskát etessen?

A nő azonnal megmerevedett.

– Nagyon érdekli az anyagi helyzetem – jegyezte meg ingerülten. – Elárulná, hogy mi köze van hozzá?

– Zoe pénzét költi. És én felelősnek érzem magam a kislányért.

– Beszéljen Zoe ügyvédeivel! Ők majd elmondják, hogy egy letéti alapba helyeztem el Zoe pénzét. Csak annyit veszek el belőle, amennyire feltétlenül szükségünk van a megélhetésünkhöz.

– És a macskák?

A nő felsóhajtott.

– Halat fogunk. A macskáknak adjuk a belsőségeket, rizzsel keverve. Ez azt jelenti, hogy rizst és állati hulladékot pazarolok a macskáinkra. Lőjön le most azonnal!

– Nem akartam kritizálni.

– Mégis megtette – vetette a férfi szemére Elsa. – Azt állítja, hogy csak komoly áldozatok árán tudok gondoskodni Zoéról. Mit ért ez alatt?

– Nézzen csak körül! – felelte vállat vonva a férfi. A nő erre villámgyorsan felpattant.

– Ez tényleg nem palota, ha erre céloz. De arra Zoénak nincs is szüksége – jelentette ki határozottan. – Minden megvan itt, amire szüksége lehet, amíg túl nem teszi magát a megrázkódtatáson. A strand itt van az ajtónk előtt. Nekem itt a munkám. Igen, még mindig kutatok. Van egy kis ösztöndíjam, abból fizetem Zoe orvosi költségeit…

– Maga fizeti Zoe orvosi költségeit?

– Nem lehetett túl alapos a nyomozása, ha még ezt sem tudja. Zoe szüleinek nem volt betegbiztosítása. Neki azonban több bőrátültetésre is szüksége volt.

– És ezt mind maga fizette?

– Igen, mindet.

– Ez így nem mehet tovább. Mi lesz akkor magával?

– Hiszen látja. – A nő nyugodtan beszélt, mintha eldöntötte volna, hogy uralkodik az indulatain.

– Nagyon magányos lehet, egy sérült gyerek az egyedüli társasága.

Elsa óvatosan a ládára tette a poharát, amely egyúttal asztalként is szolgált, majd felállt.

– Higgye el, ez a beszélgetés nem jelent számomra túl nagy élvezetet. Különben is még vár a munka. Zárthelyi dolgozatokat javítok interneten keresztül, többnyire olyankor, amikor Zoe alszik. Amint felébred, visszavisszük magát a városba. Közben tehet egy sétát a strandon, esetleg kiszámolhatja, mennyivel terheli meg a macskák etetése a költségvetésemet, vagy tudom is én… Nekem mindegy.

Elsa visszament a házba, és hangosan bevágta maga mögött a szúnyoghálós ajtót.

Stefanos Zoe ébredéséig már nem találkozott Elsával. Amíg várt, sétált egyet a strandon, bár elég nevetségesen érezte magát az egyenruhájában. Egy idő után visszament a teraszra, és egy kis fekete macskával beszélgetett, amely sokkal barátságosabban viselkedett vele, mint a gazdája. Elsa még Zoe ébredése után is csak akkor szólt Stefanoshoz, ha feltétlenül szükséges volt.

– Megadom magának az ügyvédem címét – tudatta a férfival.

– Már megvan.

– Hát persze, milyen ostoba vagyok! – felelte a nő közönyösen.

– Maga minden próbálkozásomat meghiúsítja.

– Meghú… hiú… Az mit jelent? – kérdezte Zoe.

– Hogy az unokatestvéred terveinek az útjában állok, kicsikém.

– Miért, mit tervez? – kíváncsiskodott Zoe.

– A legjobb, ha erről őt kérdezed.

Zoe zavartan nézett a férfira.

– Mik a tervei?

– Szeretnélek jobban megismerni – felelte Stefanos. Nem volt hajlandó felvenni a kesztyűt. – Az apukád nagyon jó barátom volt. Miután eljött Kriseisről, nem hallottam többet felőle. Jobban kellett volna igyekeznem, hogy kapcsolatban maradjak vele. Életem végéig bántani fog, hogy semmit sem tudtam a házasságáról és a kislányáról. És az is, hogy nem lehettem melletted, amikor meghalt.

– Ez téged elszomorít?

– Nagyon.

Ezt az érzést Zoe nagyon is jól ismerte, és volt rá ellenszere.

– Amikor én kórházban vagyok, és szomorúnak érzem magam, Elsa mesél nekem a halakról, amelyeket megfigyel, meg a kagylókról és a tengeri csillagokról. És mindig hoz nekem fényképeket a strandról, a házról és a macskákról. A képeket mindenhová kiragasztja a falakra, így amikor felébredek, látok mindent.

Stefanos pillantása Elsára vándorolt. A nő kifejezéstelen tekintettel meredt maga elé, mintha nem is figyelne a beszélgetésükre. És ebben a pillanatban a férfi végre mindent megértett. Kifürkészhetetlen arca láttán megvilágosodott előtte, mennyire fenyegetve érzi magát Elsa az ő felbukkanása miatt. Valósággal retteg attól, hogy elszakítja tőle a kicsikéjét, akit mindenkinél jobban szeret.

Soha nem hitte volna, hogy egy nevelőnő ennyire megszeretheti a rábízott gyermeket. De Elsa nem átlagos dajka, hanem kivételes nő, aki anyja helyett anyjaként szereti Zoét.

Eredetileg azt tervezte, hogy magával viszi a kislányt Kriseisre, és ott majd felvesz mellé valakit. Nos, ezt elfelejtheti. Nem választhatja el őket egymástól. Talán felajánlhatná Elsának, hogy fizetett nevelőnőként tartson ő is Zoéval. De ezzel azt kockáztatja, hogy a nő ott helyben kiteszi a szűrét. Mit tegyen?

– Holnap vissza kell térnem Kriseisre – mondta Zoénak, és látta a megkönnyebbülést Elsa arcán. – Elsa most visszavisz a városba. Sajnos nagyon felbosszantottam. Azt hitte, hogy el akarlak venni tőle. De én semmi ilyesmit nem teszek. Ígérem. Egy kérésem azért lenne: holnap reggel megint eljöhetek? – Vetett egy fájdalmas pillantást az egyenruhájára, amely időközben tele lett macskaszőrrel. – Persze csak ha szívesen láttok.

– Szívesen látjuk? – Zoe kérdőn nézett fel Elsára.

– Csak ha szeretnél újra találkozni vele – válaszolta a nő a tőle telhető legfesztelenebbül. – Stefanos az unokatestvéred.

Zoe eltöprengett. Ítélkezik felettem, gondolta magában a férfi. A gondolattól meglehetősen kényelmetlenül kezdte érezni magát.

– Ha tényleg eljössz, jobb lenne, ha valami más ruhát vennél fel – tanácsolta a kislány.

– És hozzon úszónadrágot is, már ha van olyan ruhadarabja, amelyen nincs aranypaszomány és rendjelek. – Elsa tekintetében nem sok lelkesedés csillant. – Ez lesz a búcsúlátogatása. Mert ha maga valóban Zoe unokatestvére, akkor egyetértek azzal, hogy egy kicsit jobban meg kellene ismerniük egymást.

– Ez igazán nagyvonalú gesztus – jelentette ki a férfi komolyan.

– Az már igaz – válaszolta a nő halvány mosoly kíséretében.

A városba vezető út elején néma csend uralkodott közöttük. Elsa kocsijának, egy ősrégi kombinak a csomagtere tele volt rákászhálókkal, az anyósülésen bóják és hálók tornyosultak. Így aztán Stefanos kénytelen volt Zoéval osztozni a hátsó ülésen.

Igazán hátrapakolhatná a felszerelését, gondolta a férfi. De a nő nem ajánlotta fel, ő pedig nem tette szóvá a dolgot. Ha Elsa szeretne a sofőr szerepébe bújni, akkor ő és Zoe – jó utasokhoz illően – a hátsó ülésen utaznak majd.

– Szokott homárt fogni? – érdeklődött ártatlanul.

– Lemérjük őket, megállapítjuk a neműket, megjelöljük, és utána visszadobjuk a tengerbe – szólt hátra Elsa a vezetőülésből.

– Ezek szerint van hajója is?

– Az egyetem a rendelkezésemre bocsátott egyet. De csak olyankor futok ki, ha Zoe is velem tud jönni.

– Csuda jó szórakozás! – kiáltott fel a kislány. – Én legszívesebben a kicsiket fogom ki. Óvatosan szabad csak felemelni őket. Ha nem jól fogja meg az ember, akkor nagyot harapnak.

– A Gyémánt-szigetek körül elterülő tengerben is vannak homárok – jegyezte meg a férfi. – A barátom, Nikos nagyon jó halász.

– Te is halászol? – tudakolta Zoe.

– Gyerekkoromban gyakran kihajóztam vele.

Fesztelenül beszélgettek. Elsa hallgatta őket, és aggódni kezdett.

Igazán ügyes, ismerte el magában. Nagyon rövid idő alatt sikerült elnyernie Zoe bizalmát, és ez biztosan jelent valamit. De talán mégis feladta már a tervét, hogy visszavigye a kislányt a hazájába.

A visszapillantó tükörbe nézett, és találkozott a pillantása a férfiéval. Nem, gondolta, semmi sem változott, és a torka elszorult a félelemtől. Stefanos herceg nem olyan embernek tűnt, mint aki könnyen feladja.

A közeli kisvárosban, Waratah Cove-ban két középkategóriájú és egy luxushotel volt. Ez utóbbi valamivel a városon kívül, egy földnyelven helyezkedett el.

Elsa kérdezés nélkül arrafelé vette az irányt, és Stefanos nem javította ki. Pénz, gondolta Elsa kétségbeesetten. Ha legalább annyi pénzem lenne, mint amennyibe egyetlen éjszaka kerül ebben a luxushodályban!

– Meg tudna állni itt? – kérte Stefanos. Elsa a fékbe taposott, és a kocsi nagy rándulással megállt.

– Huh – nyögött fel Zoe. – Mérges vagy?

Elsa hallgatott, pillantása ismét találkozott Stefanoséval a tükörben.

– A nevelőnőd úgy gondolja, hogy túl sok pénzt költök – szólalt meg a férfi vidáman, mire a nő elvörösödött. Valóban ennyire átlátszó lenne?

– Elsa nem a nevelőnőm! – javította ki Zoe kuncogva.

– Akkor micsoda?

– Ő az én Elsám.

A kislány ezt olyan magától értetődő természetességgel mondta, hogy a férfi előtt végérvényesen világossá vált, milyen szoros kettejük között a kötelék. Nagyon óvatosan kell eljárnia, ha Zoét magával akarja vinni Kriseisre.

– Miért akar itt kiszállni?

– Mert a Gyémánt-szigetek nagykövetsége kiszivárogtatta az érkezésem hírét a sajtónak – felelte a férfi keserűen. – A szálloda előtt valószínűleg fotósok várnak rám. Nem szeretném Zoét is belekeverni ebbe az egész felhajtásba, ezért az út hátralévő részét inkább gyalog tenném meg.

– Talán egy kicsit nem ártana letisztogatnia a nadrágját. – Hirtelen vidámság vegyült a nő hangjába. – A macskaszőr nem fest túl jól a hercegi ruhadarabokon.

– Hálásan köszönöm – válaszolta a férfi mosolyogva.

Megmagyarázhatatlan módon Elsa viszonozta a mosolyát.

Milyen magával ragadó mosoly! Meleg, szívélyes és jó humorérzékről árulkodó. Ha más körülmények között találkozott volna ezzel a nővel…

Többet kell megtudnia róla. A legjobb, ha ráállít egy magánnyomozót, és aztán olyan ajánlattal áll elő, amelyet a nő nem tud visszautasítani.

Stefanos maga sem tudta, miért, de legszívesebben ki sem szállt volna a kocsiból. Miért érzi ennyire jól magát egy horpadt, halszagú kombiban?

Eszébe jutott a lakása Manhattanben. A rendelője a puha, szürke padlószőnyeggel, az elegáns krómbútorokkal és a halk háttérzenével.

Őt és ezt az Elsa Murdochot világok választják el egymástól.

Most azonban mégis keresztezték egymást az útjaik, és együtt kell gondoskodniuk arról, hogy Zoe semmiben se szenvedjen hiányt, amíg át nem veheti tőle Kriseis kormányzását.

Kiszállt az autóból, és megpróbálta lesöpörni magáról a macskaszőrt.

Gyorsan Elsa is kiszállt.

– Gombolja be az ingét! – tanácsolta. – Úgy sokkal hercegibben fog festeni. És most maradjon nyugton! Nézzük, mit tehetek.

Mielőtt a férfi rájöhetett volna, mit tervez, már meg is fordította, hogy leporolja a nadrágja hátulját.

– Zoe ezzel szokta fésülgetni a babái haját – magyarázta a nő, miközben széles mozdulatokkal kefélte a férfi nadrágját. – A ragacsos oldalával kifelé ragasztószalagot tekertem a sörték köré. Egészen jól működik.

Elsa végül elégedetten felegyenesedett.

– Forduljon körbe, hadd nézzem meg alaposan! – parancsolt rá a férfira.

Stefanos engedelmeskedett.

– Nagyon jó. Tökéletes herceg – értékelte a munkáját a nő. – Mit szólsz, Zoe? Így már a riporterek elé engedhetjük?

– A legfelső gomb még mindig nyitva van – jegyezte meg Zoe.

– Mert nagyon meleg van – védekezett a férfi. Elsa megcsóválta a fejét.

– Csapnivaló stílus – jelentette ki határozottan. – Mi lesz így a monarchiából? – És aztán gondosan begombolta a legfelső gombot, amitől Stefanos úgy érezte… nem tudta, hogyan is érez. Amikor azonban a nő elhúzódott mellőle, a férfiba olyan érzés nyilallt, amely leginkább vágyakozáshoz hasonlított.

– Készen áll, fenség! – Elsa úgy beszélt, mint egy komornyik, akinek sikerült vonakodó hercegét szalonképessé tennie. – Vegyüljön el a nép között, amíg mi Zoéval visszaautókázunk a macskáinkhoz.

Mielőtt a férfi válaszolhatott volna, Elsa a kocsijába pattant, megfordult és elhajtott.

Stefanos vett egy mély lélegzetet. Ideje, hogy találkozzon a sajtó képviselőivel. És utána rögtön beszélnie kell a szálloda portásával is.

– Egy egész listám van azokról a dolgokról, amelyeket sürgősen be kellene szerezniük nekem – magyarázta a férfinak. – Á, igen, és egy kocsira is szükségem lenne. Nem, ne limuzint! Bármi, ami nem bűzlik a halszagtól, megteszi.

Ezután felhívta Safeiros hercegét. Gyerekkoruk óta jó barátok voltak. Alexandros jól tudta, mi forog kockán Stefanos küldetése során. Ismerte az okokat, amiért a barátja Ausztráliában páváskodott gálaegyenruhában, ahelyett hogy Manhattanben lett volna a műtőben, ahol nagy szükség volt rá.

– Gondok vannak? – kérdezte a herceg.

– Nem tudom.

– Mit nem tudsz?

– A kislány súlyos égési sérüléseket szenvedett. Tele van sebhelyekkel.

Alexandros élesen felszisszent.

– És ez…?

– Zoe meg fog gyógyulni, de még sokáig orvosi ellátásra lesz szüksége. A nevelőnője gondoskodik róla, egy bizonyos Elsa Murdoch. Még sosem találkoztam hozzá hasonló nővel.

Hosszabb hallgatás következett.

– Mi olyan különleges benne? – kérdezte végül Alexandros óvatosan.

Alexszel egy örökkévalóság óta ismerték egymást. Lehet, hogy a barátja megérzett valamit a hangján, amit ő egyáltalán nem akart megosztani vele?

– Nehéz megmondani.

– Fiatal? – szondázta tovább Alex.

– Igen.

– Van férje?

– Nincs.

– Nos, rendben – fejezte be a kihallgatást a herceg. – Mesélj nekem erről az Elsa Murdochról!

– Foglalkozz inkább a feleségeddel! – csattant fel Stefanos.

– Remek. Téged pedig átengedlek a te Elsádnak és a kis hercegnőnek. Steve…

– Igen?

– Vigyázz magadra! És próbálj elfogulatlan lenni! Újdonsült férjként csak annyit mondhatok, hogy… a házasság nagyszerű dolog.

Ezen az éjszakán Elsa sokáig nem tudott elaludni. Csak bámult a sötétbe, és megpróbálta elképzelni, milyen lenne az élete Zoe nélkül.

Soha nem merült fel benne, hogy valaha is le kellene mondania a kislányról.

Négy évvel ezelőtt még boldog feleség volt. Ő és Matty közösen kovácsolták a jövőre vonatkozó terveiket, és együtt dolgoztak Zoe szüleivel.

De aztán egy részeg sofőr mindent tönkretett, és csak ő meg Zoe maradtak egymásnak.

A kislány teljesen rábízta magát. Elsában csak most tudatosult igazán, hogy már ő sem lenne képes Zoe nélkül elképzelni az életét.

Nyugtalanul forgolódott. Nem tudott elaludni. Lemondóan félrehajtotta a gyűrött takarót, és felkelt.

Az íróasztalán ott hevert a klinikától kapott levél. Már sokadszorra nézte át a plasztikai műtétre vonatkozó árajánlatot. Az operáció segítene, hogy Zoe sebei ne legyenek annyira feltűnőek. Már mindenét eladta, és elfogytak a tartalékai is.

Stefanos…

A herceg Zoe unokatestvére.

Az a férfi, aki a feje tetejére akarja állítani az életét, és megpróbálja elvenni tőle Zoét, akit mindennél jobban szeret.

Amikor Stefanos késő délelőtt megérkezett, még a bungalóban találta Elsát és Zoét. A kislány karján egy aprócska, gennyedző seb keletkezett ott, ahol korábban bőrátültetést végeztek rajta.

Elsa akkor fedezte fel, amikor bekrémezte Zoét. Tapasztalatból tudta, hogy gyorsan kell cselekedni, mert különben fennáll a veszélye, hogy az új bőr teljesen kilökődik.

De vasárnap volt, a háziorvost nem tudta elérni, és a Waratah Cove kis kórházában ügyelő tapasztalatlanabb orvosok úgyis átirányítanák a városban lévő nagy klinikára.

Mennyire elege volt már mindkettejüknek a kórházakból!

Nagy aggodalmában Elsa csaknem elfelejtette, hogy Stefanos meg akarta őket látogatni. Amikor meghallotta a közeledő kocsi hangját, úgy érezte, mintha megkettőződött volna a vállára nehezedő teher.

Pólót adott Zoéra, hogy eltakarja vele a sebhelyes felsőtestét, majd az ajtóhoz lépett, hogy üdvözölje Stefanost. A férfi láttán felszisszent.

Teljesen másként nézett ki, mint előző nap. Kifakult farmer, póló és tornacipő volt rajta. Izmos test, észbontó arc.

Hosszú idő óta most először érezte magát ismét nőnek.

Őrizd meg a hidegvéredet! – parancsolt magára. Viselkedj józanul!

– Jó napot! – Stefanos olyan mosollyal üdvözölte, amely kifogta a szelet a nő vitorlájából. Nem tehetett róla, viszonoznia kellett a férfi mosolyát. Hirtelen már nem is érezte annyira fenyegetőnek a helyzetét.

– Jó napot! – szólalt meg Zoe félénken, és ő is elmosolyodott. Elsa döbbenten meredt rá. Pár perccel ezelőtt legszívesebben még mindketten sírva fakadtak volna.

– Azt hittem, a strandon talállak benneteket – jegyezte meg a férfi. Aztán mindkettejüket végigmérte. Vajon észrevette, milyen rossz hangulatban voltak még néhány pillanattal ezelőtt?

– Meggondoltuk magunkat – válaszolta Elsa bővebb magyarázat nélkül. Zoe ki nem állhatta, ha a sérüléseiről kellett beszélnie.

Stefanos eddig még nem tett megjegyzést a sebeire. Talán nem vette észre a hegeket? Nem valószínű.

– Miért? – kérdezte a férfi Zoétól szelíden, mintha sejtené, hogy a döntés valamiképpen vele van összefüggésben.

– Az átültetett bőrömből felszakadt egy kis darab – magyarázta a kislány.

Elsa nem hitt a fülének. Zoe sosem hozta szóba önként ezt a témát.

– Hol szakadt fel a bőr? – kérdezte a férfi.

– A karomon. Nagyon ijesztő.

– Miért? – tudakolta halkan Stefanos.

– Elsának most be kell vinnie a kórházba, és én nem akarok már megint odamenni. – A kicsinek elcsuklott a hangja, és zokogva temette az arcát Elsa pólójába.

– Zoe! – szólította meg a férfi gyengéden, de határozottan. Leguggolt, hogy a szeme egy magasságba kerüljön a kislányéval. – Megnézhetem a sebedet? Nem biztos, hogy tudok segíteni, de orvos vagyok. Azt hiszem, el tudom dönteni, hogy valóban be kell-e menned a kórházba.

Néma csend telepedett rájuk. Zoe éppolyan döbbentnek látszott, mint Elsa.

Akkor sem veheted el tőlem, gondolta magában a nő dacosan.

Zoe lassan eleresztette őt, és Stefanos felé fordult.

– Orvos vagy?

– Igen.

– De hiszen te herceg vagy!

– Az egyik nem zárja ki a másikat. – A férfi egy pillanatra elnémult, majd óvatosan folytatta:

– Megmutatod, hol a baj?

Zoe habozás nélkül felhúzta a pólóját. Elsa alig merte elhinni. De máris tanúja lehetett a következő csodának. Stefanos nem rándult össze Zoe sebei láttán. Ügyes kézzel és végtelen óvatossággal vizsgálta meg a hámszövetet.

Nagyon szép keze volt. Formás, nagy, napbarnított és gyengéd.

– Van kenőcsünk – magyarázta Zoe. – Elsa megtanulta, hogyan kell kötést cserélni, mert nagyon drága lenne mindig idehívni egy nővért, amikor szükség lenne rá. Félreeső helyen lakunk.

– Ez nagyszerű. – A férfi elismerően bólintott. – Megnézhetem a kenőcsöt?

Elsa a fürdőszobába sietett, kihozott egy nehéz műanyag tégelyt, és letette Stefanos elé.

A férfi szemügyre vette a tartalmát, majd halkan füttyentett egyet.

– Ez egy elefántnak is elég lenne. Csak nem rejtegettek egyet valahol?

Zoe kuncogott. Elsát különös boldogságérzet töltötte el.

Elég ebből! Nem fogja hagyni, hogy Stefanos behálózza, csak mert sikerült megnevettetnie Zoét!

De képtelen volt ellenállni neki. Túl rég volt már, hogy…

Szánalmas vénlány vagy, feddte meg magát, de aztán azonnal helyesbített is. Nem, dehogyis vénlány. A kandallópárkányról Matty arca mosolygott le rá.

– Szerintem ezzel én is boldogulok – jutott el az agyáig Stefanos hangja.

A férfi felegyenesedett, és különös gonddal mosta meg a kezét. Utána ellátta a gennyedző területet, és vízálló kötéssel leragasztotta.

– Így ma délután akár úszhatsz is egyet – magyarázta Zoénak. – Még jó, hogy magammal hoztam a fürdőnadrágomat.

Pár perc alatt sikerült elűznie a félelmeiket. Ez a férfi isten ajándéka.

De el akarja venni tőle Zoét!

Elsa attól félt, hogy teljesen a hatalmába keríti a kétségbeesés. A férfi felnézett, és észrevette, milyen képet vág.

– Nincs mitől félnie, Elsa.

Istenem, gondolta a nő. Ha tudnád…

– Beszélni akart velem – válaszolta reszkető hangon.

– Azért jöttem, hogy elmenjünk együtt úszni – közölte a férfi. – Azt hiszem, ennek most már nincs semmi akadálya.

2. FEJEZET

A délelőtt nem is lehetett volna szebb. Melengető napfény, frissítő, de azért nem túl hideg türkizkék tenger. És Stefanos, akinek hatására Zoe képes volt elengedni magát, és felszabadultan, teli torokból nevetni.

Ez új élmény volt Elsa számára, és nem is hagyta hidegen. Egyfelől örült a kislány örömének, másfelől viszont résen kellett lennie, nehogy ő is Stefanos bűvkörébe kerüljön.

Matthew már négy éve meghalt, és a barátai kitartóan nógatták, hogy járjon el gyakrabban otthonról.

Soha nem érzett késztetést arra, hogy megismerkedjen valakivel. Mostanáig. A teste félreérthetetlen jeleket küldött neki. Úgy érezte, mintha megcsalná a férjét.

– Jaj, Matthew! – mormolta maga elé. És mivel jól tudta, hogy Zoe az unokatestvére mellett biztonságban van, hátat fordított mindkettejüknek, és kiúszott a tengerre.

Teljesen elveszítette az időérzékét, és amikor visszafordult, látta, hogy Zoe és Stefanos már kimászott a vízből, és most a strandról figyelik.

Hagyta, hogy a hullámok kivigyék a partra. Nagyszerű érzés volt. A tenger mindig is menedéket jelentett a számára. És lehet, hogy a jövőben ugyancsak nagy szüksége lesz erre a menedékre, ha bekövetkezik a legrosszabb, és a férfi tényleg elveszi tőle Zoét.

Mindketten elindultak felé a strandon. Az egyik hullám kivitte a sekély részre Elsát. Stefanos már ott állt előtte és a kezét nyújtotta neki, hogy felsegítse.

– Maga nagyon szép – jegyezte meg a férfi keresetlenül.

– Tessék? – Elsa levegő után kapkodott.

Matty mondta mindig, hogy szép. Előtte senki más. És utána sem.

A pokolba is, miért nincs mellette? És miért kezdenek halványulni a vele kapcsolatos emlékei? – kérdezte önmagától, miközben vadul törölgette a haját.

– Zoe és én úgy véljük, hogy a napon sokkal hamarabb megszáradna a haja.

A férfi hangja hallatára Elsa összerezzent.

– Ebédidő van – jelentette be ekkor Zoe.

Elsa megadóan törölközőbe csavarta a haját, és meglepetten látta, hogy Zoe időközben már megszabadult a nedves ruhájától, és mint valami szárongot, egy törölközőt tekert maga köré.

– Már át is öltöztél?

– Stefanos segített. Nagyon vigyázott a sebekre.

Elsába éles fájdalom hasított. Ez a férfi tökéletesen alkalmas arra, hogy felelősségteljesen gondoskodjon Zoéról.

Ha a környéken lakott volna, Elsa tárt karokkal fogadja.

Csakhogy ő a Gyémánt-szigeteken lakik. A világ másik végében.

– Menjünk ebédelni! – javasolta Stefanos együttérző mosollyal.

Mit is mondott a férfi? Nem kell félnie semmitől…

Higgyen neki? Egy fikarcnyit sem!

Az étkezés éppen olyan gyorsan véget ért, mint a délelőtt, ám úgy tűnt, hogy ezúttal Zoénak a szokásosnál jobb az étvágya. Amikor végeztek, Stefanos felállt, és így szólt:

– Van egy meglepetésem a kocsiban. – Közben le sem vette a szemét Elsáról.

Azt figyeli, mennyire félek, gondolta a nő. Ez az ember olyan dolgokat is észrevesz, amelyeket ő a legszívesebben megtartott volna magának.

– Ajándék? – kérdezte Zoe reménykedve, és Stefanos elmosolyodott.

– Pontosan! Azonnal jövök.

– Jaj, ez olyan izgalmas! – suttogta Zoe ragyogó szemmel.

– Nagyon. – Elsa kétségbeesetten igyekezett együtt örülni a kislánnyal.

És ekkor a férfi visszatért. Két bőröndöt hozott magával, az egyik világoskék bőrből készült, a másik rózsaszín volt.

Bőrönd! Elsát hirtelen olyan rosszullét fogta el, hogy felpattant, és már éppen ki akart rohanni a fürdőszobába, de Stefanos lerakta a bőröndöket, és elkapta a karját.

– Elsa, ne! – kérlelte a nőt halkan. – Hiszen megígértem magának, hogy nincs mitől tartania.

– Magával akarja vinni Zoét! – Ezt nem akarta a gyerek előtt kimondani, de valahogy mégis kicsúszott a száján.

– Zoénak haza kell jönnie velem – magyarázta a férfi azon a megnyugtató hangján, amelyet bizonyára a betegei esetében is állandóan bevetett. „Most amputálom a bal lábát és a jobb karját, de nyugodtan rám bízhatja magát, tudom, mit csinálok, hiszen orvos vagyok.”

– Bízzon bennem! – folytatta a férfi, és mélyen a szemébe nézett. – Zoét magával együtt szeretném elvinni a Gyémánt-szigetekre. Beletelik néhány napba a formalitások elintézése, de arra kérem, hogy jöjjön velem Kriseisre. – Aztán anélkül, hogy levette volna róla a szemét, még hozzátette:

– Zoe, azt hiszem, kicsit megijesztettem Elsát. Mit tehetnénk, hogy megnyugtassuk?

Például eltűnhetnél innen, gondolta Elsa, bár tudta, hogy Zoénak erről más a véleménye. A kislány teljesen a szívébe zárta az unokatestvérét, ami nagyon is érthető.

– Őrizze meg a nyugalmát, Elsa! – Stefanos megfogta a nő kezét. A szorítása határozott és meleg volt… olyan megnyugtató. Elsa maga is alig hitte el, de segített a jeges rémület ellen, amely kezdett szétterjedni a testében.

– Van Kriseisen strand? – kérdezte Zoe. És ebben a pillanatban a nő rájött, hogy veszített. – Elsa imádja a strandokat – közölte a kicsi az unokatestvérével. – Megnéztük a szigetet az interneten, és azt mondta, hogy ott biztosan megszámlálhatatlanul sok hal lehet a tengerben, és rengeteg tengeri csillag.

– Tengeri csillag? – ismételte a férfi, anélkül hogy elengedte volna Elsa kezét.

– Az igazi neve asteroidea – magyarázta Zoe tudálékosan. – Két gyomruk van. Az egyikkel a táplálékot emésztik meg, miközben a másik kitüremkedik, hogy még több eleséget gyűjtsön be magának. De az a legszuperebb, hogy ha egy tengeri csillag elveszíti az egyik karját, másikat növeszt magának helyette. Mit szólsz hozzá?

– Lenyűgöző.

– Elsa és én ezzel kapcsolatban végzünk kutatásokat. – Zoe hirtelen húsz évvel idősebbnek tűnt a koránál. – Az interneten olvastuk, hogy Kriseis közelében néhány rendkívül ritka tengeri csillag is megtalálható. – Csillogó szemmel fordult Elsa felé. – Kérlek, nem mehetnék mégis oda?

Nem, kiáltotta volna a legszívesebben a nő.

Ehelyett vett egy mély lélegzetet. Megpróbálta kiszabadítani a kezét Stefanos markából, de a férfi nem engedte.

– Talán megoldható, hogy te odalátogass – suttogta végül –, de nekem dolgoznom kell.

Zoe elhúzta a száját.

– Nem megyek el nélküled – válaszolta, és a szája széle remegni kezdett. – Túlságosan félnék.

Én is, gondolta Elsa, de nem mondta ki hangosan.

– Mindkettejükre szükségem van – szólalt meg Stefanos. – Ezért hoztam magammal két bőröndöt. – A férfi csak ekkor engedte el a nő kezét. Lehajolt a bőröndhöz és kinyitotta.

Egy vadonatúj laptop került elő belőle.

– Magának szántam. – A férfi az asztalra tette a készüléket. – Függetlenül attól, hogy velem tart, vagy sem. Itthonról dolgozik. Miért ne tehetné ugyanezt Kriseisről?

A nő kábán nézett rá, úgy érezte, lerohanták.

Ezután Stefanos egy másik csomagot húzott elő a bőröndből, és Zoe felé nyújtotta.

– Ezeket neked hoztam, mert te vagy az egyik legbátrabb kislány, akit valaha ismertem. Annyira sajnálom, hogy nem lehettem melletted, amikor elveszítetted a szüleidet. De most már itt vagyok. Van itt valami, amit kifejezetten neked választottam. Ebben még a mostaninál is csinosabb leszel.

Zoe bizonytalanul Elsára pillantott, majd óvatosan kinyitotta a legfelső csomagot.

Egy rózsaszín blúz volt benne, pillangó alakú gombokkal. A finom, buggyos ujj egészen könyékig ért, és kis, fodros álló gallérja volt, amelyen látszott, hogy jól elrejti majd a nyakán lévő hegeket.

És ez még nem volt minden. Három halásznadrág következett, aztán még négy további blúz, mindegyik álló gallérral. Voltak még hozzájuk illő hajgumik, csinos szandálok és néhány finom karkötő. Utoljára egy gyönyörű, lila estélyi ruha került elő, amelyet fehér csipkével és a hátán hatalmas masnival díszítettek. Az öltözéket egy lila sál egészítette ki, amelyre fehér csillagokat hímeztek.

Bárcsak én is megajándékozhattam volna valami ilyesmivel, gondolta magában Elsa, amikor Zoe örömtől ragyogó arccal felnézett rá.

– Gyönyörű – szólalt meg a kislány elakadó lélegzettel. – Megtarthatom?

– Természetesen – biztosította Elsa a kislányt remegő hangon, és magához szorította. – Az unokatestvéred igazán nagyvonalú. – Az ajkába harapott. – De nekem nem a rokonom, Stefanos, ezért nem fogadhatom el a laptopot.

– Én csak így próbálom visszafizetni az adósságom egy részét – válaszolta a férfi gyengéden.

– Nem tartozik nekem semmivel.

– Kristos az egyik legjobb barátom volt.

– Én is a barátomnak tekintettem.

– Nem, nem érti – jelentette ki a férfi nyomatékosan. – Kristos a családomhoz tartozott. Sérti a becsületemet, hogy nem értesültem a szerencsétlenségről, amely itt lejátszódott.

Sérti a becsületemet… Milyen régimódi kifejezés!

De a férfi komolyan gondolta. Elsa ismét felsóhajtott, és felemelte a fejét. Lehet ő is régimódi.

– Számomra viszont becsületbeli ügy volt, hogy gondoskodjam Zoéról – közölte. – Lehet, hogy nem vagyunk rokonok, viszont én vagyok a keresztanyja és a gyámja is. Úgy érzem, hogy nekem is kötelezettségeim vannak vele szemben.

– És ennek így is kell maradnia – erősítette meg határozottan a férfi. – Csak annyit kérek, hogy nézzék meg Kriseist. Kísérje el Zoét mint a nevelőnője és mint a keresztanyja! Hadd fizessek magának a fáradozásaiért! Tegnap este felhívtam néhány barátomat, akik szintén nevelőnőt alkalmaznak. Voltak olyan kedvesek, és utánajártak, mennyit keres a világ legjobb nevelőnője.

A férfi megnevezett egy összeget. Elsa levegő után kapkodott, és hitetlenkedve meredt rá. De a férfi csak nevetett.

– Ennyit kínálok önnek a mai naptól fogva. Zoénak haza kell térnie – folytatta Stefanos. – Sajnálom, de ez nem képezheti vita tárgyát. Utánajártam a családjogi bíróságon. Jó esélyeim vannak arra, hogy nekem ítéljék a gyámságot. Mivel Kriseisen örökség és kényelmes otthon várja, a bíróság nagy valószínűséggel arra a döntésre jutna, hogy Zoénak joga van Kriseisen élni. – A férfi a kislány felé fordult, és megadóan felemelte a kezét. – Zoe, az apukád Kriseis hercege lenne, ha még élne. Te vagy a hercegnő. Szívesen megmutatnám neked, hol nőtt fel az apukád. Meg kell ismerned a szigetet, és palotában fogsz élni. Hát nem izgalmas? Elsa is elkísérhet. Nagyon örülnék, ha úgy döntenétek, hogy Kriseis lesz az új otthonotok.

– Örökre? – Zoe hangja megremegett.

Maga Elsa is közel állt a síráshoz. Stefanos figyelmét mindez nem kerülte el.

– Nem fogja elveszíteni Zoét – biztosította szilárdan. – Ígérem. Időközben rájöttem, mi mindent megtett érte. Ráadásul mindent a saját pénzéből.

Elsa erre azonnal felkapta a fejét. A fájdalma helyét enyhe zavarodottság vette át.

– Honnan tudta meg? Hogy merészelt…?

– Kérdezősködni maga után? Jó kapcsolataim vannak, Elsa. Ahogyan mostantól Zoénak is. A jövőben a legjobb orvosi ellátásban részesül majd.

A nő attól tartott, hogy a haragja és a félelme veszi át fölötte az irányítást. Azonban Zoe jövőjéről volt szó. Világos volt a számára, hogy ezúttal a saját érzéseit a háttérbe kell szorítania.

– Milyen az orvosi ellátás a szigeten? – érdeklődött a lehetőségekhez mérten könnyed hangon.

– Magam fogok gondoskodni Zoéról – közölte Stefanos higgadtan. – És Athénban is vannak specialisták.

– Kriseisen nincs gyermekorvos?

A férfi habozott.

– A haladás nem állt Giorgos király érdekében – vallotta be végül. – Nekem sem engedték, hogy a szigeten dolgozzam. Éppen ezért máshol csináltam karriert.

– Van egyáltalán orvosi ellátás? – faggatta a nő gyanakodva.

Stefanos bólintott.

– Egy nyugdíjas orvos és egy bába. A halászoknak eddig Athénba kellett szállítaniuk a súlyosan beteg családtagjaikat.

– Most viccel, ugye?

– Sajnos nem.

– Akkor… hogyan tovább?

– Kriseisre utazunk, és elkezdjük megtervezni a jövőt. A szigetlakók megfelelő orvosi ellátásának biztosítását tekintem a legfontosabb feladatomnak. – A férfi kis szünetet tartott. – Maga és a gyermek a legkitűnőbb ellátásban fog részesülni – hangsúlyozta nyomatékosan. – Ez nem csapda, Elsa. Erre a szavamat adom. Kísérje el Zoét, mint a bizalmasa és a nevelőnője, és maradjon, ameddig csak akar. Nem kérek öntől ennél többet. – Elbűvölően Elsára mosolygott. – A sziget a világ egyik legpompásabb szeglete. Bármire képesek leszünk, ha mi hárman – maga, Zoe és én – összefogunk. Mit gondol?