Copyright © Barát Enikő, 2024

Maraton kiadó, Szentes, 2025

Szerkesztés és korrektúra: Maraton Kiadó

Borítótervezés: Tabák Miklós

Maraton Kiadó, Szentes, 2025

Felelős kiadó: a kiadó ügyvezetője

www.maratonkiado.hu

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-6761-01-9

A regény történetét valós események ihlették.

A szereplők részben létező személyek, ám a műben betöltött szerepük az élet történéseinek és az író képzeletének véletlenszerű találkozásai.

A helyszínek minden esetben létezők, jelenleg is megtalálhatók az Egyesült Királyságban, ám a történetben való szerepük a valósággal nem minden esetben hozhatók összefüggésbe.

A regény egy olyan zárt világ színpada mögé nyújt betekintést, amelyet sokan, sokféleképpen próbáltak már bemutatni az e világon kívül élők számára.

Ez az írás – ahogyan több korábbi regényem is –, láttatni engedi a művészlelkek kirívó személyiségét, akikkel a hétköznapi emberek azonosulása sokszor szinte elképzelhetetlen.

Ez a regény nem kíméli a táncvilág elfajult irigységét, korrupcióját és nem szépíti az ebben a közegben szocializálódott személyek mentális és fizikai állapotát.

Mindazonáltal nem vitatom el, hogy léteznek más normákat képviselő művészek és művészcsoportok is!

A táncvilágról íródott műveim mindegyikének azonban egyetlen, de annál fontosabb célja van:

Megmutatni, hogy a művészek is emberek, a sokszor érthetetlen viselkedésük és gondolkodásuk segítséget kívánna. Sokuk szorulna megmentésre, nem ritkán saját maguktól.

A regény a nyugalom megzavarására alkalmas leírásokat tartalmaz.

Stílusában szókimondó, trágár szavakkal találkozhat, a történetben pedig több, súlyos mentális betegség részletes bemutatása is szerepet kap. A teljesség igénye nélkül: öngyilkosság/gyilkosság, depresszió, mániás depresszió, bipoláris zavar, skizofrénia, hallucináció, továbbá drogok és drogoknak minősülő gyógyszerek kiváltotta függőség.

A könyv tizennyolc éves kor felett ajánlott!

Fontos tudni, hogy bármilyen élethelyzetben lehet segítséget kérni!

Vigyázz a testi, lelki és mentális egészségedre, mert annál nagyobb kincs kevés van!

„Sosem létezett még zseni
az őrültség árnyalata nélkül.”

ARISZTOTELÉSZ

NYÁR

„Mint a madár, aki ördögi lelkét kellemes köntösbe rejti. Megtéveszt mindenkit. Mert valójában arra van programozva a természete, hogy bármi áron védje önmagát és saját területét.”

1. FEJEZET

Gemma

– Te fentanillal{1} tolod magad már reggel? – Kacsintok rá Harperre, miközben levágódok mellé a kanapéra. – Micsoda egy beteg állat vagy te, szivi!

Végignézem, ahogy éppen beleszúrja a tűt a térdkalácsa mellé.

– Vodka van a kezedben, ribi és reggel kilenc óra van! – Húzza fel a szemöldökét egy kicsit.

Azért kicsit, mert nemrég szúratta tele botoxszal a homlokát. Úgy néz ki, mint egy vadonatúj fénymásolópapír. Sima, fehér és egy apró kis gyűrődés sincs rajta. Noha tényleg szép az arca, mondhatni makulátlan, csakhogy a színpadról elég nehéz a megfelelő érzelmeket közvetíteni úgy, hogy a fejed csak egyetlen szerep megformálására alkalmas, az pedig egy vasból öntött szoboré valahol London egyik közterén.

– Te is jobban járnál, ha inkább ezzel csillapítanád a fájdalmad. Elég para, hogy gondolkodás nélkül szurkálod magad örökké. Meglátod, majd feldobod a talpad, aztán sopánkodsz, hogy de kár volt, amiért nem hallgattam Gemmára! – Emelem a magasba a poharam, mielőtt beleiszok.

– Ha feldobom a talpam, nekem már úgyis mindegy lesz. Mellesleg pedig csak beszari vagy, mert félsz a tűtől. Amúgy te is ezt használnád ahelyett, hogy tönkrebaszod az orrsövényed.

Tüntetőleg megrázom a fejem.

– Nem én! Anyámnak esküt tettem, mert csak akkor engedte, hogy a Királyi Balettiskolába járjak, ha soha életemben nem szúrok be magamba drognak számító fájdalomcsillapítót.

– És úgy tartod be az esküt, hogy nem szúrod, hanem szívod a drogot? – Húzza flegma félmosolyra a száját.

– Az anyák nem szaroznak! Azokkal csínján kell bánni! Én erre megesküdtem és nem szegem meg, akkor sem, ha már nem látja!

– Ahan! Tehát úgy fogadsz szót, hogy iszol, mint egy ló, és szívod a cigit, mintha csak ingyen osztanák, a drogot pedig nem szúrod, hanem máshogy adagolod! Anyukád biztos erre gondolt, amikor azt mondta, hogy eszedbe se jusson ilyesmi!

Ahogy kimondja, már fogom is a dobozt, kihúzok belőle egy szálat és a mellé tett öngyújtóval már izzítom is a cigarettám. Lehet, én vagyok az egyetlen ember a földön, aki nő létére még mindig hagyományos cigit szív. Semmi Iqos vagy Elfbar, és mit tudom én, még mik vannak. Ami bevált, azt minek lecserélni?!

Amúgy sincs kedvem a szüleimről beszélgetni. Szívesen ejtek szót róluk néha-néha, de csak úgy, mintha még élnének. A mélyebb kommunikáció róluk nem kenyerem, attól csak eszembe jut, hogy meghaltak. Egypár évvel ezelőtt egyszerre veszítettem el mindkettőjüket egy autóbalesetben. Azóta más a viszonyom a drogokkal és a szófogadással is. Sokra mentem vele addig is, az ég nem jutalmazott meg érte lófasszal sem.

– Egyiktől sem vagyok olyan világtalan, mint te szoktál lenni, amikor ezeket a cuccokat magadba tolod. Le kéne egy kicsit jönnöd az ilyen brutális szarokról – bökök a tű felé –, meg kajálhatnál is valamit néha. Szívjál csak füvet, attól képben maradsz, vagy ha nagyon akarod, adok neked inkább kokaint, még arra sem tudsz így rászokni, mint ezekre. No, meg kedvezményt is kapsz, mert jó fej vagyok és legalább nem kell a dagi dokinál könyörögnöd érte.

A balett-társulatban nagyjából mindenki az orvosra van utalva. Aki azonban falakba ütközik nála, végül hozzám szokott fordulni, mert az sokkal könnyebb. Tőlem kaphatnak drogot, na azért csak ésszel a mennyiséggel, nem akarom én, hogy miattam kipurcanjanak. Nekem az a jó, ha élnek, veszik a cuccot, én meg zsebre teszem a pénzt. De, amit Harper tol az már kemény menet, mellesleg a gyógyszeriparban ezen a szinten nem utazom. Sokan azt hiszik, gyógyszert is olyan egyszerű szerezni a mai világban, mint utcai drogot, de azért ez nem egészen helytálló ebben a formában.

Belecsípek a balett-társnőm oldalába, amitől felszisszen, de amikor a hajába túrok és összekócolom, már csak röhögve eldől a kanapén.

– Jobb reggelt! – jön egy kis halk morajlás valahonnan, mire a folyosó felé nézek.

– Szép jó reggelt, álomszuszék! – köszönök vissza, mire Zoya ásít egy nagyot és nyújtózkodás közben felcsúszik a rövid trikója és kilátszik lapos, feszes hasa. – Most miért kell már korán reggel itt gusztustalankodni? Épp most akartam bezabálni egy kurva nagy pizzát, erre ez itt mutogatja nekem az újonnan kisimult gyönyörű fejét – utalok Harperre –, te meg az izmos hasadat?! Azt hittem, barátnők vagyunk, csesszétek meg! – hadarom el megjátszottan felháborodott hangnemben, de azért a végén csak elmosolyodom.

Harper, Zoya és én évek óta vagyunk barátnők a társulaton belül, és nyaralni is együtt szoktunk menni.

– Jól van, irigyke! Mikrózd meg a tegnapi pizzát, és lehetőleg úgy edd meg, hogy ne lássam! És ne halljam! Megdöglik a fejem, úgy fáj!

Zoya is leheveredik mellénk a kanapéra, de szándékosan pont úgy esik be közénk, hogy mind a kettőnket majd agyonnyomja. Még a vodkám is kilöttyen, úgyhogy már mindegy alapon, csak úgy, poénból rájuk öntöm. Pedig ez szent dolog nekem, de tőlük nem sajnálom.

Mindannyian felnevetünk.

– De kegyetlen vagy! – Kacag fel Zoya, miközben lassan legurul a kanapéról a földre a vodkás trikójában és bugyijában.

Harper azonnal felveszi a fonalat és borzasztó hangján utánozni kezdi Taylor Swiftet:

– Ez egy kegyetlen nyár…

Felpattanok és az üres pohárral a kezemben, hadonászva táncolni kezdek, mialatt a közös dalunkat visítom a kedvenc részünktől:

Az ördögök dobják a kockát,
az angyalok a szemeiket forgatják
Ami nem öl meg, attól csak jobban akarlak

A refréntől már mind a hárman együtt táncolva ordítjuk torkunk szakadtából a dalt:

És újdonság a tested formája
Kék az érzés, ami bennem van
Ez egy kegyetlen nyár veled
Ez menő, ezt mondom nekik
nincsenek szabályok a megszeghetetlen
Mennyországban
De ez egy kegyetlen nyár veled

Részegen ültem a kocsi hátsó részében
És úgy sírtam, mint egy kisbaba,
aki hazajön a bárból
Azt mondtam: „Jól vagyok”,
de ez nem volt igaz
Nem akarok titkot tartani
csak azért, hogy megőrizzelek
És beosontam a kertkapun
Minden este azon a nyáron, csak hogy
megpecsételjem a sorsomat
És azt kiáltom: „Bármit is ér
Szeretlek, nem ez lenne a legrosszabb,
amit valaha hallottál?”
Ő felnéz, vigyorog, mint egy ördög{2}

A végén csak egymásba karolva lihegünk.

– Ez életem legjobb nyaralása! – szólal meg végül Zoya meghatódva. – Köszönöm, csajok!

Amúgy ő a kis szende szűz köztünk. No, nem úgy, mint Harper. Zoya tényleg elég csendes.

Bezzeg a másik csak úgy tesz, mintha visszahúzódó, szerény jellem lenne. De azért ne tévesszen meg senkit, nem ő Katalin hercegné. Inkább olyan csendes gyilkos-fajta. Vagy a kaszás, akitől rettegsz, hogy meg ne jelenjen az éjszaka közepén, mert tuti összecsinálod magad. Harper amolyan lapulós, nem szívesen húz vele ujjat az ember.

Zoya ellenben tényleg kedves. Már, ha lehet ilyet mondani egy balett-táncosnőre, úgy igazán. Nem szól sokat. Hallgatag. Gondolná az ember, hogyha beteszed a sarokba, akkor ott is marad. Na lehet, hogy tényleg nem megy sehova, de nem azért, mert szófogadó, hanem mert nem igazán tudja, merre is mehetne onnan. Pedig nem buta nő. Csak kicsit elveszett.

Zoya Filatova. Tizenhat évesen jött a Királyi Balettiskolába. A szülei valami egészen érthetetlen okból kifolyólag úgy gondolták, jobb helye lesz Angliában, mint az oroszországi Bolsojban{3}. Senki ne kérdezze, miért hozták ezt a döntést. Ez egy olyan titok, amit Zoya úgy őriz a kis szívében, mintha attól félne, hogy valaki ellopja. Ha szóba kerültek bármikor is a szülei, vagy az ő ide utazásának körülményei, olyan lett, mint akit hipnózisnak vetettek alá. De, hogy akkor mire emlékezett vissza, csak ő tudhatja, mert soha egy szót sem ejtett még ki ezzel kapcsolatban a száján. Úgyhogy passz, de az biztos, hogy nem önszántából jött, így hívhatjuk száműzött balerinának is. Mellesleg, valami igazán különleges jelenség a színpadon, a fene essen belé. Olyan sötét a szeme és a haja, hogy amikor erősebben kell kifestenie magát egy szerepre, az ördög is díjat adna neki. Ő a fekete hattyú. Szerintem, csak azért nem kapta még meg a szerepet, mert Odette{4}-hez túl ördögtől való a külleme. Pedig a lelke valójában pont olyan hófehér, csak valamiért azt nem tudja úgy megmutatni a színpadon. Vagy nem akarja. Vagy valamelyiket csak megjátssza. Egyszer prímabalerina lesz belőle, az nem kérdés. De csak utánam. Ez sem kérdés.

– Ezek szerint nem emlékszel sok mindenre az estéből, igaz? – Harper röhögése ránt ki a gondolataimból.

– Jézusom! Csináltam valamit? – kérdi ártatlanul Zoya.

Erre viszont én is felnevetek. Nem azért, amit művelt, hanem azért, mert annyira kiütötte magát, hogy még csak nem is rémlik neki.

– Nem kis valami volt… – kezdem el felvilágosítani kárörvendőn.

Komolyabbra vált az arckifejezése.

– Uram irgalmazz! Azonnal mondjátok el!

Harper a telefonjáért nyúl, megnyom rajta pár gombot és maximális hangerőn lejátssza a tegnapi videót, amin Zoya hulla részegen mondja el a magáét a vezető koreográfusunknak:

– Te utolsó aljadék geci! Hát, itt csicskulunk lassan egy évtizede, és mit adtál? Egy szaros kis mellékszerepet! Dugd fel a seggedbe a mellékvágányt. Mit kell csinálni egy rendes szerepért? Mindenkinek baszni veled? Hányszor? Tízszer, hússzor nem elég? Ez kell neked, mi?! A fiatal pina?! Te mocsok, rohadjon ki a beled…

Én csak röhögök, miközben töltök magamnak egy újabb pohár alkoholt. Elvégre nyaralok, se egy fenyegető koreográfus, se egy szemmel verő varrónő, de még egy mérleg sincs az égvilágon sehol. Nekem egy hétig bizony mindent szabad! Ahogy visszahallgatom az esti kis monológot, azt hiszem, Zoya is osztja, a nekünk most mindent szabad véleményem. Legalábbis pár órával ezelőtt még hozzám hasonlóan gondolta.

– Azonnal tedd le, bassza meg! – úgy elhadarja a mondatot, hogy alig lehet érteni, különösen, mert olyan gyorsan kiveri Harper kezéből a telefont, hogy az is csoda, hogy egyben maradt. Szerencsére gyorsan felkapja és nézi tovább, majd Zoya felé tartja, akinek a lélegzete is elakad. – Az ott, az én… mondjátok, hogy nem a…

– Puncid? – kérdezem nevetve a vodkám szürcsölgetve, mire Zoya a homlokához kap.

Mondtam már, hogy ne adjon neki senki piát vagy drogot, mert a kis szende szűzből gyorsan magamutogató szajha lesz?!

– Kinek küldtem el? Egek! Mondjátok, hogy senkinek! Ki vagyok már rúgva? – pánikol egyből. – Letoltam a bugyim és egy videón mutogatom a puncim a koreográfusunknak? Uram, irgalmazz!

Totál elvörösödik a feje.

– Nyugi, kis magamutogató, megmentettünk attól, hogy el is küldd ezt az igazán választékos szóhasználattal ellátott, meztelenkedős videót bárkinek! – nyugtatja meg Harper.

Zoya lerogy a földre.

– Úgy szégyellem magam! – Két tenyerébe temeti az arcát.

– Dehogy szégyelled! Csak azt sajnálod, hogy nem mersz ilyen lenni józanon is! – nyugtázom neki.

– Földönfutó lennék egy perc alatt! Mihez kezdenék magammal?

– Ugye?! Itt a magyarázat arra, miért szúrom be magam minden alkalommal, ha fáj valamim. Mert mégis, mi a fészkes fenét kezdenék én magammal, ha nem tudnék táncolni?! – A kérdés felénk költői, mert egyből meg is válaszolja saját maga. – Megmondom! Semmit! És én is földönfutó lennék!

Harper Walters. Az igazi, majdhogynem tökéletes balerina megtestesítője. Szőke. Angyali külsejű teremtés. Kék a szeme. Olyan igazán szép, világoskék. Mint egy mesében a királylány. Pont úgy néz ki. Magas, de azért nincs százhetven felett, szóval nem langaléta. Vékony. Hihetetlenül. Hosszú lába van, pontosan arányos, a karja pedig kecses, melle nincs. Egyszerűen rajzolni nem lehetne nála kiválóbb balerinát. Csakhogy ez a színpadra született test képtelen megbirkózni azzal a mérhetetlen szenvedéssel, amit rámérnek. Harper az, aki mindenkinél hamarabb sérül. Bárkinél hamarabb szakad el az izma. Nincs olyan személy, akinek gyorsabban törne a csontja. És nincs senki, aki később gyógyulna nála. Nem vagyunk egyformák, és a testünk sem az. Ő pedig ebben nem a szerencsésebb lapot húzta. A fentanilt nem viccből szúrja magának. Ha nem tenné, minden túlzás nélkül, tényleg nem tudna lábra állni. Csakhogy szerintem, előbb vagy utóbb, se így, se úgy nem lesz rá képes. Túl nagy álom az övé ahhoz, hogy a teste azt megvalósítsa számára.

– Miért akar most hirtelen mindenki senki lenni? – kérdezem egyszerűen, miközben nézem a két elkeseredett barátnőmet.

Már a gondolat, hogy valamilyen oknál fogva nem táncolhatnak, elég volt nekik ahhoz, hogy borúba forduljon a reggel.

– Eszemben sincs senkinek lenni! Épp arról beszélek, hogy én mindig is balerina leszek!

– Isten minket úgy segéljen! – Megint felemelem a poharam, de most nem hagyom magam lerázni.

Töltök nekik is egyet, elvégre Ibizán vagyunk. És még van öt napunk hátra, nem gondolja komolyan senki, miszerint elmegyünk úgy innen, hogy nem rúgjuk szét a ház falát.

Mindannyian inni kezdünk. Végre! Már amúgy is eltelt vagy hat óra alvással. Micsoda pazarlás! Bekapcsolom a telefonomon a zenét, és miután rácsatlakoztattam a hangszórókra, felcsavarom a hangerőt.

– Készen állsz?{5} – éneklem, miközben csábosan rebegtetem a szempilláimat.

A seggem riszálva szlalomozok a bőröndök között, mert azokat még mindig nem pakoltuk ki. Amúgy sem vagyunk most nagy rendtartók, épp elég akkor fegyelmezettnek lenni, amikor azt kötelezővé teszik, vagyis a hétköznapjaink és hétvégéink napi tizenkét órájában. Itt aztán úgy történik minden, ahogy. Nincs napirend, nincs beosztás. Csak elvagyunk.

Felkapok egy bikinit az egyik fotelből a zene ritmusára, majd hozzávágom Zoyához.

– Öltözz, szivi! – Dobok felé egy csókot a távolból. – Ma lebarnulunk!

Egy másik bőröndből naptejet hajítok Harper felé. El is kapja, de rögtön mikrofonnak használja, hogy Taylor Swift ezen dalát együtt őrjöngjük tovább. Ne hívjuk éneklésnek inkább azt, amit mi művelünk. A szám végét közösen fejezzük be:

– Bébi, kezdődjenek a játékok{6}!

Amint magunkra cibáljuk a fürdőruháinkat, egy kis piával feltankolva, nasikkal a kezünkben, szalmakalappal a fejünkön, nekivágunk a partnak. Már tegnap is voltunk kint.

Ma is pucérra fogok vetkőzni. Imádom, hogy itt Ibizán minden szabály el van felejtve. És végre napozhatok úgy, hogy nem kell attól tartanom, a színházban felnégyelnek-e azért, amiért meglátszódik a bikinifelsőm csíkja a bőrömön. Zoyát zavarja a meztelenkedés, de engem ugyan nem. Bár, próbált rávenni tegnap, hogy ne toljam az arcába a mellem, mert látja így is eleget, de épp nem érdekelt a szövegelése. Szerintem, csak piszkálja a csőrét, hogy vele ellentétben, én felszabadult vagyok. Vagy, mert vonzódik a nőkhöz, csak tagadja. Én elismerem, hogy vannak jó nők a társulatban, meg úgy általánosságban az életben is. Heteroszexuálisnak tartom magam, de előfordult már, hogy lefeküdtem csajokkal. Kíváncsiságból, nem nagy cucc. Volt, ami bejött, volt, ami nem, de nekem kell a fasz is. Ennyire egyszerű.

Szóval, nekem nem akkora dolog ez a nudizás, mint Zoyának. Amúgy sem értem ezt nála, mert a baletton belül simán ledobálja a ruháit, ha azt mondják neki, az a feladat. A külvilágban meg szégyenlősködik. Fura egy szerzet, mindig mondtam. Pedig neki van a legformásabb melle mindannyiunk közül. Mutogathatná akárkinek nyugodtan. Jó, azért nem kell azt hinni, hogy olyan, mint két labda. Balerinák vagyunk, nem sztriptíztáncosnők. De neki azért tényleg van egy kis valamije ott a mellkasán. Harpernek konkrétan semmi, mondjuk, amennyit eszik szerencsétlen, csoda is lenne, ha bármi is maradt volna rajta azon a területen. Én meg, nem kell szépíteni, éppen csak kaptam valamit az égiektől. Vagy annak a kevéske pizzának köszönhetően, amit évente egyszer-kétszer bezabálok.

Mivel pusztán pár percre lakunk a parttól, az én zseniális foglalási tehetségemnek köszönhetően, így már csobbanhatunk is. Harper csak ledobja magát, de Zoya jön velem mártózni egyet.

– Csinálnunk kell vele valamit! – szólal meg a part felé biccentve, miután feljött a víz felszínére.

Majdnem fekete haja hátrafelé rásimul a fejére. Hibátlan arcán gyémántként csillognak a vízcseppek, ahogyan rásüt a nap fénye. Simán elmenne valamelyik vámpírlánynak az Alkonyatból. Ha van fegyvere ellenem a színpadért vívott harcban, az a szépsége. Tehetségem nekem is van, alkatom is. Ez az egyetlen dolog, amiben mögé sorolnak. Zoya nem annyira vékony, mint például Harper. Mondjuk vele ebben nehéz felvenni a versenyt. Balerinának talán kicsit magas is, de a tehetsége kompenzálja.

Tudom, mire céloz, mert Harper konkrétan már nincs magánál. Mire leértünk a tengerhez, beütött neki a fentanil és a pia. Azt sem tudná, merre kellene hazafelé indulnia.

– Nem tudsz. Principalnak{7} készül.

– Ahogy mi is! – Billenti oldalra a fejét.

Nyilvánvaló. Csak mindenki máshogy készül rá. Reményeink szerint egy-két év, és Lexie Artenton, a Királyi Balett jelenlegi legnagyobb csillaga, visszavonul. Nem titok, miszerint mindenki úgy gondolja, hármunk közül fog kikerülni a társulat új principalja. A triumvirátusból, ahogy mások hívnak bennünket. Azt beszélik, évtizedek óta nem fordult elő olyan, hogy három ilyen tehetség készüljön ugyanazokra a szerepekre, és akár mind a három kiemelkedőt és maradandót nyújtson a színpadon. Épp ezért véli úgy a táncvilág, bárki is nyerje majd ezt a háborút közülünk, az automatikusan a világ legjobb balerinájaként lesz számontartva.

Én vagyok az egyetlen, aki ezt máshogy látja.

Semmilyen háborúra nem készülök. Hogy miért?! Mert már azelőtt megnyertem, hogy kitört volna. Elvégre nem véletlenül kefélek a vezető koreográfussal évek óta. És nem véletlenül tenném meg még rajta kívül is bárkivel, ha az érdekem úgy kívánná…

2. FEJEZET

Harper

– Baszki! – úgy megijedek, hogy hirtelen fel akarok kelni, de a testem sokkal lassabb annál, mint amilyennek gondoltam és még a fejem is beleszédül a mozdulatba. Olyan hideg a jég, hogy szinte elevenembe hasít. – Eszednél vagy? – vonyítok fel, bár fogalmam sincs kihez beszélek.

– Ébresztő, Csipkerózsika! Három órája alszol. Éhes vagyok!

Benyúlok a napszemüvegem alá, de az leesik a törölközőre. Megdörzsölöm a szemem, de borzasztóan homokos a kezem. Az alkarommal megtörlöm a szám, érzem, hogy kifolyt a nyálam.

– Harper, minden oké veled?

Próbálom a napszemüvegem kitapogatni, mert ahogy nyitogatom a szemem, rettentően zavar ez az erős fény. Hol vagyok? Végre megtalálom, felteszem és megpróbálok szétnézni. Tengerpart. Pálmafák. Egy csomó ember.

– Au! A kurva életbe már! – sikítom megint, mert ismét valami jeges hideget érzek a forró bőrömön.

Hátrafordulok, de egy örökkévalóságnak érzem, mire a nyakam végrehajtja a feladatot, amit az agyam kiadott neki. Lepillantok a napozóágyra, mindenhol jégkockák hevernek. Megfogom az egyiket, de kicsúszik a kezemből. Egy másikat a tenyeremben tartva az arcom elé emelek. Megnézem közelről. Olvad. Biztos a melegtől. Egyszer csak kirepül a kezemből. Felnézek, mire a barátnőim állnak velem szemben.

– Ti meg, hogy kerültök ide? – kérdezem tőlük.

– Harper Walters. Kapard össze magad, mert ebédelni megyünk! És te is eszel, különben fogom a kaját és lenyomom a drogos torkodon!

Végignézek a hozzám beszélő személyen.

Gemma Jones. Vagyis Robin{8}. A mi vörösbegyünk. Én adtam neki ezt a becenevet, még tizenhárom éves korunkban. Pont olyan, mint a madár. Egy kicsit vörös, de nem lángolón. Amolyan színtelenül szürke, mégis valahogy csillogó az egész lénye. Nagy szeme valósággal kidülled. Az a gyönyörű, jelentőségteljességet árasztó, komoly szem. És a gömbölyded alak. A vörösbegy mindig csipeget. Mégis elegáns. Olyan bájos. Vajon tudják az emberek, hogyha egy vörösbegyet megfognánk és fejjel lefelé lógatnánk, látható lenne, amint a vörös folt a nyakán szív alakot formál?! Van valami igazán különleges Gemma Jonesban. Valami, ami uralkodóvá teszi. Talán a tudat, hogy az emberek kedvelik. Elvarázsolja őket. Elbűvöli a közönséget, ha színpadon van. Nincs olyan főszerepben táncoló balerina, aki örül annak, ha Gemma Jones mellékszerepet kap az adott darabban. Ő bárki mellett képes kitűnni. Elvonja a figyelmet, ellopja a tapsot és megbabonázza a nézőket. Robin. A rettegett balerina. Akivel nem szívesen konfrontálódik senki. Egy vad harcos. Mint a madár, aki ördögi lelkét kellemes köntösbe rejti. Megtéveszt mindenkit. Mert valójában arra van programozva a természete, hogy bármi áron védje önmagát és saját területét. És ha egyszer a színpadon megérzi majd a főszerep szagát, nem lesz senki, aki megállíthatná. Képes lesz érte bármire.

– Figyelj, Harp! Nagyon megijesztesz! – Ül le mellém a napágyra Zoya. A másik barátnőm. – Mi lenne, ha felkelnél és elmennénk enni valamit?

Elég komolyan kiüt ez a fentanil-pia kombó. Zsibbadt vagyok tőle. Meg lassú. De legalább nem fáj semmim. Azt olvastam, hogyha hozzászokik a szervezet, a test is képes lesz tőle a normális tempóra. Remélem, hogy így lesz, különben hiába nincs fájdalom, ha nem bírok forogni, mert kidőlök még azelőtt, mielőtt egyáltalán elkezdeném.

– Hány kiló vagyok? – kérdezem, miközben végignézek bámulatosan hibátlan arcán.

Zoya Filatova. Micsoda szépség. Ő nem olyan, mint Gemma. Neki a zord külsője tiszta lelket takar.

– A reggeli súlymérésen 46 kilogramm voltál – mosolyog rám kedvesen.

Felpattanok, de megszédülök. Meg kell támaszkodnom.

– Komolyan mondod? – örvendező a hangom, hallom kívülről. – Istenem, végre!

Végignézek magamon és megsimogatom a hasam. Lapos. Sőt, befelé hajlik.

– Menjünk! – Gemma parancsoló hangja más, mint Zoyáé.

Két oldalról belém karolnak és elvezetnek közösen az egyik büféhez.

Azt hiszem, nyaralunk. Úgy emlékszem.

– Hol is vagyunk? – érdeklődöm, mert az most nem jut eszembe.

– Ibizán – válaszol Zoya aranyosan és leültet egy székre.

A távolba meredek. A tenger hullámai kicsapnak a partra, mindenfelé fehér fodrokat rajzolva. Érzem a sós ízt a számban, meg a homokot is. A fürdőruhám még hideg.

A jeges víz. Gemma. Zoya. Leöntöttek.

A velem szemben lévőre sandítok.

– Miért kellett rám öntenetek egy liter jeges vizet?

– Mert három órája ki vagy ütve. Féltünk, hogy bajod lesz.

Erre felnevetek, de kívülről inkább csak valami vonyításfélének hangzik.

– Miért lenne? Aludtam. Az összes ember csinál olyat.

Zoya előredől és leveszi a napszemüvegét. Komoly tekintetében aggodalom tükröződik. Meg egy kis csillag. Szikrázik benne, mint a sötét éjszakában.

– Figyelj, Harp! Fentanillal szúrod magad és rápiálsz. Csont és bőr vagy. A szemed alatt a karika fekete, csak mondom. Olyan fehér vagy, mint a fal. A szád kirepedezett. Nem gondolod, hogy segítséget kellene kérned?

Átnyúl az asztal felett és megfogja a kezem. Simogatja, mint az anyukám régen.

– Miért kellene nekem segítség?

– Mert meg fogsz halni, baszd meg! – Gemma visszaér és letesz az asztalra három zacskó chipset, három doboz kólával. – Azért!

– Ti csak el akartok tenni az útból!

– Milyen útból? – húzza fel a szemöldökét Zoya, mintha nem tudná, mire célzok.

Neki még ráncolódik a mozdulattól a homloka. Én is megpróbálom, de nekem nem sikerül. Megnyugszok, még kitart a botox.

– Tudjuk mind, hogy Lexie hamarosan szögre akasztja a balettcipőjét. És mind tudjuk, én vagyok a legesélyesebb, hogy az utódja legyek. El akartok távolítani, mert ti akarjátok a szerepeit.

– Eltávolítod te magad, nem kellünk mi ahhoz! – reagál rá Gemma flegmán, mire Zoya megböki. – Most mi van? Nem kell ezt szépíteni. Szarul vagy, Harper! És szarul is nézel ki! Totál be vagy kattanva, és áttoltad magad az alkalmi drogosból, komoly függővé. Szerinted, így ellenfél vagy?!

– Félig a sírban is jobb vagyok nálatok! – mondom kurtán, de azért tisztában vagyok azzal, hogy ez nem egészen igaz.

A három muskétás vagyunk. Így hívnak bennünket sokszor.

Annak idején Gemmával szobatársak lettünk a White Lodge{9}-ban. Akkoriban lettünk jóba. Egymásra voltunk utalva tizenegy éves korunkban. Zoyát csak később ismertük meg. Úgy emlékszem, tizenhat éves volt, amikor a Covent Gardenbe{10} került. Ő lett a harmadik szobatárs.

Mindhármunkra kiválóságként és különleges tehetségként néznek a mai napig. Az, hogy egy ugyanazon korban létezünk is isteni csoda, vagy valami ilyesmit szónokolnak. Talán, sokan azt várták, emiatt veszekszünk majd, megpróbáljuk egymást kiiktatni, de mi inkább jó hatással voltunk a másikra. Húzóerők. Amint valamelyikünk elért valamit, ott loholtak a többiek a nyomában. Kiegyenlítődtek a szakmai különbségek.

Ennek ellenére igencsak más stílusúak lettünk felnőtt korunkra. Mégsincs kétségem afelől, hogy a legjobb én vagyok.

– Egyél, mert nincs pénzünk a temetésedre! – parancsolgat Gemma és hozzám vágja az egyik zacskót.

Én fogom és visszadobom.

– Nem eszem ilyen szemetet!

– Nem? – kérdezi Gemma, majd felpattan és a már korábban kinyitott zacskót egyszerűen a fejemhez nyomja. – Tényleg?

A chips mindenhonnan az arcomba szóródik, mire elkezdi a kezével széttrancsírozni rajtam. Tömködi be a számba a sós krumplis szeleteket, hiába próbálok elfordulni és hadonászni, nem fejezi be. Kénytelen vagyok lenyelni belőle, de akármennyire is haragszom, egy idő után elröhögöm magam.

– Nem bírom! Hagy abba! Hagyd abba!

Öklendezek, de végül nem hányok ki semmit.

– Megeszed, baszd meg, mert azt mondtam!

Gemma is elneveti magát, majd, mint aki jól végezte dolgát, visszaül a székbe.

Egy srác kihozza a rendelt kaját. Látom, tele van egy tál kagylóval, rákkal, hallal és egy csomó salátával meg sült krumplival.

Épp szóra nyitnám a szám, de Gemma belém fojtja a szót:

– Kussolsz! Eszel!

Zoya rám kacsint, én pedig egyszerűen megadom magam. Fáradt vagyok és vitázni sincs kedvem. És azt is beismerem, hogy éhes vagyok. Borzasztóan éhes. Ahogy eluralkodik rajtam a megadás, elgyengülök és szinte magamba tömök vagy három szelet halat, egy maréknyi krumplit és a kólát is úgy vedelem be, mintha soha életemben nem ittam volna.

Falási roham. Mocsok egy dolog. Mint féreg a gyomorban.

Amint végeztem, hátradőlök a székben, és élvezem a mámort, amit az étel és az ízek okoznak. Ám, szinte ugyanezzel az érzéssel egyidőben felötlik bennem a bűntudat.

Negyvenhat kilogramm. Azt mondta Zoya, negyvenhat voltam reggel. Végre! Erre most ezt mind megettem. Ránézek az asztalon lévő maradékokra. Elkezd felfordulni a gyomrom. Kint akarom tudni az összes falatot, amit lenyeltem. Újra negyvenhat akarok lenni. Negyvenhat. Nem lehetek negyvennyolc sem.

Épp felállnék, hogy kimenjek a mosdóba, amikor a lányok telefonja teljesen egyszerre csippan az asztalon. Az én telefonom hol van? Ha egyszerre pittyennek a készülékeink, az azt jelenti, olyan hír érkezett, ami a balettel kapcsolatos és mindannyiunk számára egyformán fontos. Hol a telefonom? Mindketten a kezükbe kapják az iPhone-jaikat, én meg csak ülök és nézem, amint megváltozik az arckifejezésük.

Gemma később emeli fel a tekintetét, mint Zoya, akinek viszont még a szája is tátva maradt. Hol a faszban lehet a telefonom?

– Mi van? – ingerülten érdeklődöm arra utalva, hogy én nem tudom elolvasni a híreket.

– Most írt ki közleményt a Royal Ballet{11}!

Émelygek.

– Lexie Artenton bejelentette, hogy terhes és az őszi idényben már csak a hivatalos búcsúzására tér vissza a Királyi Balettba.

Az én szám is tátva marad, miközben a hasamra teszem a kezem.

– Megismételnéd?! – kérem, mert biztosan csak valamit félreolvastak.

Gemma feláll és kiejti a kezéből a telefonját:

– Ez azt jelenti, hogy szeptemberben egyikünkből principal lesz!

Vezető táncosnő! Vezető táncosnő lehetek! Én! Végre! Annyi év után!

Negyvenhat kilogrammnak kell lennem! Azonnal!

Végleg felfordul a gyomrom, és anélkül, hogy ledugnám az ujjam a torkomon, az étterem közepén lehányom az asztalt.

3. FEJEZET

Zoya

– Beszélhetünk, csajok? – indítványozom barátságos hangnemben én a dolgot.

Meguntam és frusztrál is, hogy az elmúlt másfél napban úgy tettünk, mintha valaki közénk dobott volna egy gránátot.

Szerencsére Gemma azonnal rábólint, de Harper nehezebb esetnek tűnik, pedig ma viszonylag magánál van. Nem tudom pontosan milyen sűrűséggel ad be magának valamit, azt sem már, miket szed mellé, de ma nem láttam alkoholt inni. A fürdőszobában fentanil és vioxx{12} feliratú dobozokat találtam. Halvány fogalmam sincs, honnan a fenéből szerez egyáltalán ilyeneket, tudtommal csak Amerikában volt kapható, de már ott sem lehet hozzájutni évek óta. Egyszerűen elképesztő számomra, hogy ő és Gemma is milyen körökben mozoghatnak, ha ilyenekhez van hozzáférésük, de azt pláne nem tudom, mit kell értük tenni. Mondjuk, nem is szeretnék ezzel kapcsolatban semmilyen információt, nem is szoktam kérdezni, minél kevesebbet tudok, annál jobb nekem.

– Ha akarjátok – válaszolja elég kedvetlenül, de egyelőre nekem ez is elég.

Lehet, tényleg azért reagál ma gyorsabban Harper, mert nincs benne pia legalább.

– Mit szólnátok, ha kiülnénk a medencéhez és felnőtt, értelmes emberek módjára megvitatnánk, hogy a tegnapi hír, kire, milyen hatással volt és hogyan tudnánk ezt kezelni anélkül, hogy ez a nyaralás ilyen drámai hangulatban teljen? – vezetem fel a gondolatomat.

Mindig is szerettem volna a balett világában megtartani a józan eszemet. Nehéz, de szerintem nem reménytelen vállalkozás. Nekem valóban fontosak ezek a lányok, és nem akarom, hogy olyan véget érjen ez a barátság, és a köztünk lévő kapcsolat, mint a filmekben szokott, amelyeket a mi közegünkben forgatnak.

– Csapassuk, éhezők!

Gemma sokszor hív így minket, de valójában nem bántásnak szánja. Inkább figyelemfelhívásnak, hogy nem kell teljes mértékben alárendelnünk magunkat minden szabálynak. Legalábbis a végletekig semmiképp. Noha az étkezés pont az egyik olyan dolog, amiben ő könnyebben van, mint mondjuk én, vagy Harper. Évek óta figyelem, hogy Gemma egyszerűen szerencsés alkat. Eredendően vékony tud maradni, anélkül, hogy tenne érte bármit. Rendben, talán a bármi kissé erős túlzás, de alapvetően sosem kellett olyan drasztikus megvonásokat alkalmaznia önmagával szemben, mint nekünk. Genetika. És az rengeteget számít, természetesen nem a célban, mert lefogyni igenis le lehet genetikával és anélkül is. Abban számít, hogy a fogyás könnyebb vagy nehezebb. Abszolút a testet sanyargató éhezést kell alkalmazni, vagy azért viselhető a koplalás. Nem mindegy, szóval mindenképpen könnyebb az út, ha a genetikai adottságok a segítségünkre vannak. Ez így igazabb.

Ettől függetlenül Gemma nyelve csípősnek tűnhet, de szeret minket. És nem akar nekünk rosszat, legalábbis remélem. Ő ilyen, erre mindig emlékeztetem magam.

– Jó is, ha felhizlalod magad, mint egy disznó, legalább könnyebben lesz enyém a prímabalerina cím.

Harper már egészen más. Egy remek lány, tudom. És amikor megismertem, még helyén volt az esze és a szíve. Talán, most is így lenne, ha nem akarná mindenáron megszerezni a principal pozíciót. Nem nekünk nehéz így az élet vele. Ő saját magával él együtt a legnehezebben. Ennek ellenére én ki akarok tartani mellette. Még akkor is, ha ő maga nem látja, nem mi vagyunk az ellenségei. Nehéz olyan csatát vívni valakiért, amiben a drog az ellenfél. Annak a karmai közül kimenekíteni a foglyot olyan, mintha egyenesen a halálba szaladnánk érte. Néha eleve elrendeltetett küldetésnek érzem. Mégsem akarom ezt harc nélkül feladni. És hiszem, hogy Harper annyira principal akar lenni, hogy a drogot is képes lesz érte letenni.

Leülnek a medence partján a napernyők alá. Azok árnyékot adnak ugyan, bár ma az időjárás sem tikkasztó, inkább csak kellemesen forró nyári napunk van. Pakolok ki az asztalra innivalót és Gemma kedvéért rágcsálni valót is. Viszek cigarettát, öngyújtót és még alkoholt is, mert ne ezen múljon. A saját Iqosomat is kiviszem, mert én azt szívom már évek óta, ha megkívánom a cigit, de szerencsére nagyon rég tudom magam türtőztetni ezzel kapcsolatban. Azóta érzem Gemma hagyományos cigijét egyre gyomorforgatóbban büdösnek.

Én is elfoglalom az egyik napágyat, de nem fekszem le, mint Harper, hanem ülök és feléjük fordulok.

– Ha elfelejtettétek volna, mi szeretjük egymást… – elég érzelgős a hangom, mintha csak szerelmet vallanék, pedig teljes mértékben heteroszexuális vagyok, még csak hajlamot sem érzek magamban arra, mint mondjuk Gemma, hogy lányokkal próbálkozzak. De én szeretem a barátnőimet, és nem érdekel, ha ez most kicsit nyálasabban hangzik, mint az tőlem megszokott. – Régóta tudjuk, hogy egyszer eljön ez a pillanat. És azt, hogy hármunk közül csak egy, jó esetben kettő kap esélyt arra, hogy vezető táncosnő legyen. Kislányként megfogadtuk, hogy összetartunk, és nem hagyjuk, hogy a hármasunk felbomoljon csak azért, mert az újságokban egymás ellen akarnak hangolni minket.

– Azóta felnőttünk, Zoya! – jelenti ki Harper egykedvűen.

Vele lesz a legnehezebb. Talán, ő már rég nem lenne a három muskétás egyike, ha hagytuk volna neki, hogy kiszálljon. Tudjuk, szeret minket, de azt is, hogy a balettot még jobban szereti, és ahhoz még inkább hűséges és odaadó. Az az ő egyetlen és örök szövetségese, mi csak azután következhetünk a sorban. Mégis úgy gondolom, Harper már rég elveszett volna, ha mi nem vagyunk. Ha nem szedjük össze sokszor a mosdó padlójáról, miután lehányta magát. Ha nem húzzuk ki belőle a tűt, amikor annyira kiüti magát, hogy még arra sincs ereje, hogy kiszedje magából. Ha nem mentjük ki egy buliból, ahol annyira nincs eszméleténél, hogy észre sem veszi, ahogy egy férfi próbálja megerőszakolni. És talán, azt sajnálom a legjobban, hogy mindezekről a dolgokról még csak sejtése sincsen. Annyira nem önmaga már, hogy a legtöbb dologra nem is emlékszik, ami vele történik. Ezért arra sem, amit mi teszünk érte, még akkor sem, ha elmeséljük neki, mivel arra sem emlékszik.

– Felőlem lehetsz te prímabalerina!

Erre a kijelentésemre mindketten rám kapják a tekintetüket. Harper szemét rég nem láttam ennyire tisztának, mint most.

– Parancsolsz? – kérdezi ő maga komoly arckifejezéssel.

– Jól hallottátok! Hármunk közül azt hiszem, engem érdekel ez a kérdés a legkevésbé.

– És szabad megtudni, mégis mióta szarsz te bele a világ legfontosabb pozíciójába, legalábbis ami a balettot illeti? – érdeklődik Gemma, és látom, hogy ezúttal valóban megleptem.

– Nem szarok bele! Csak úgy gondolom, hogy nem ez a legfontosabb dolog az életben!

– Dehogynem! – Harper hirtelen és hangos ordításától hátrahőkölök.

– Nyilvánvaló, hogy napszúrást kaptál, Zoya!

Ritka, hogy Harp és Gem egy véleményen legyenek. Ezt máris sikernek könyvelem el.

– Nem azért mondom, de én nem akarom ezt a harcot. Ha küzdenénk tisztességesen, méltósággal, akkor szívesen vállalnám, de én nem akarom átélni azt, ami vélhetően ránk vár.

– Mi a fenéről beszélsz? – Harper izzadni kezd.

Nincs jól, látom. Elvonási tünetei egyre gyorsabban jelentkeznek. Rá lehet fogni a melegre is, csak felesleges.

– Arról, hogy te képes lennél még saját magad is kinyírni ezért a pozícióért. Te pedig – mutatok a velem szemben ülő vörös hajú nőre –, másokat nyírnál ki érte szemrebbenés nélkül. Nem akarom végignézni a halálod – pillantok rá a kiábrándító állapotban lévő barátnőmre –, és nem akarok én lenni az, akit kicsináltok.

– Picit átmentél horror sztoriba, nem? – mosolyodik el Gemma, de a szemében látom azt a kis gonoszságot, ami elárulja, hogy ő is tudja, bármilyen rosszul hangzik, de elképzelhető.

– Nem gondolom. Döntsetek ti arról, hogyan csináljuk. Ha tudtok méltósággal és igazságosan küzdeni, akkor benne vagyok és győzzön a legjobb. De ha nem ismertek se Istent, se embert a háborúban, akkor én ebből már most szeretnék kiszállni.

– Nem is lennél jó prímabalerina. Senkiből nem lesz az, aki ilyen könnyen felad valamit. Gyenge jellem vagy és erőtlen.

Azt nem mondom, hogy jólesnek Harper szavai. De rég nem önmaga. És az elméjét sem tudja már befolyásolni, korlátozni pedig végképp. Ettől függetlenül megbánt ezen alkalmakkor, de meg lehet szokni.

Ő maga a balett. Színtiszta szenvedés. Fájdalom. Áldozat.

– Tőlem nyomhatjuk igazságosan is, de csak azzal a feltétellel, ha utána sem lehet keresztbe tenni a másiknak, miután elnyerte a pozíciót. Szóval, az új prímabalerinát békén hagyjuk és elfogadjuk tisztes vereségünket – vázolja fel kissé fennhéjázó stílusban Gemma az ötletét, miközben rágyújt egy cigarettára.

Nem tudom, elhiggyem-e, amit mond, de egyelőre nem látok más esélyt arra, hogy egymáshoz szóljunk végre és a nyaralásunk utolsó napjai kulturáltan teljenek.

– Részemről nincs akadálya – vágom rá, mielőtt meggondolja magát.

– Éhező? – pillant rá Harperre.

Egy pillanatra ellágyul az arca és homályos lesz a tekintete.

– Mire ez a fene nagy barátság és szeressük egymást kampányduma, lányok?

Rég nem tett fel ilyen értelmes kérdést. Hogy mire jó a barátság?

Csak néhány perc csend után szólalok meg:

– Hogy túléljük általa azt, ami ránk vár. Mert boldog leszel, amikor az első sorból tapsolunk neked. És mert boldogságot érezhetsz akkor is, ha te tapsolsz nekem. Egymásnak. Mindegy, hogy épp fent vagyunk, vagy lent. Együtt könnyebb lesz!

Harper rám néz és elmosolyodik. Gemma szintén.

Végül csak kinyúlunk egymás felé és összekulcsoljuk a kezünket.

– Mert együtt könnyebb lesz! – ismétli el Gemma.

– Együtt! – bólint rá végül Harper is, de nem tudom, őszinte-e az egyetértés, vagy csak úgy érzi, így gyorsabban szabadul.

Valahogy megtörik a jég köztünk és egymás nyakába borulunk, mint régen annyiszor. Sírtunk, nevettünk így olyan sokszor már.

– Olyan csodálatos vagyyyyy… – zendít rá Gemma, mire elnevetjük magunkat, de azért bekapcsolódunk a dalszövegbe.

Olyan csodálatos vagy
Nem tudok mit mondani neked
Mert csak rád nézek
És olyan mérges vagyok
Rád, amiért így érzem magam tőled
De mit is mondhatnék?
Olyan csodálatos vagy{13}

Gemma áll fel először és váratlanul, kézen fogva bennünket szinte beránt a medencébe. Próbálnám megúszni, de nem sikerül, úgyhogy mind egyszerre csobbanunk. Amikor feljövök a felszínre, csak azt hallom, ahogy ezek ketten folytatják a dalt torkuk szakadtából:

Az óceánkék szemek az enyémbe néznek
Attól tartok, mindjárt elsüllyedek,
megfulladok és meghalok

Nem csak a balett köt össze minket, hanem a Taylor Swift rajongás is. Valójában, ez hozott össze minket annak idején, nem is a közös szoba és nem is a tánc.

Gemma és Harper már sokkal korábban is jóban voltak, de elég utálatosan viselkedtek velem, amikor megkaptak új szobatársnak. Azzal kapcsolatban sem nyújtottak sok segítséget, hogy az angolom eléggé el volt maradva, és az akcentusomon is örökké csak gúnyolódtak. Aztán váratlanul megtört a jég.

A szobánkban fülhallgatón keresztül hallgattam zenét, amikor Gemma bevágódott és egyszerűen kirántotta a fülemből. Biztosra veszem, hogy azt akarta, ijedtemben megálljon a szívem és meghaljak, így legalább kevesebb gondjuk lett volna velem, de nem jött össze. Viszont, így meghallották, hogy Taylor Swift egyik számát hallgatom, az