G.F. Severa

A LABIRINTUS

Ha eltévedsz, eltűnsz...
örökre

Jelen könyvet, illetve annak részeit a szerző előzetes írásos engedélye nélkül tilos reprodukálni, adatrögzítő rendszerben tárolni, bármilyen formában, vagy eszközzel – elektronikus, vagy más módon közölni!

Copyright © G.F. Severa

Copyright © Fodor Gyöngyi

All right reserved!

Minden jog fenntartva!

Elérhetőség:

agendakiado@gmail.com

https://www.agendakiado.com

ISBN EPUB: 978-615-6365-29-3

Ágenda Kiadó

Debrecen, 2022

I. rész

Prológus

A sötétben, a földön ülve mindketten remegve vették a levegőt, és keresték a másik tekintetét. Ha képesek lennének önmagukba nézni, ha van még halvány, távoli fény, akkor reménykedhettek volna abban, hogy gyorsan megtalálják az üdvösséget, a kivezető utat, de koromsötét volt, és nem láttak messzebb az orruk hegyénél. Justin és Miguel két férfi volt fekete fürtökkel a fejükön, meglehetősen izmosak, sötét és kemény bőrűek, mint valaki, aki szabadban, puszta kézzel dolgozik egész nap. Nappali fényben legyőzhetetlen embereknek tűntek volna, most mégis a földön kuporogtak, poros lábukkal a földúton, fogaik összekoccantak a hidegtől, és úgy tűntek, mint két rémült, szekrénybe zárt gyerek, akik megpróbálják távol tartani a szörnyeket. Zöld egyenruhát viseltek, és a labirintus közepén azon gondolkodtak, hogyan tovább.

A délutáni kánikulában már több órája keresték a kijáratot, mostanra elfáradtak, szomjasak voltak, és nem volt semmi energiájuk sem. Az éjszakai hőmérséklet elég kiszámíthatatlan volt, feltámadt a szél, ami ostorozta a növényeket. Az időjárás nem volt mindig ilyen a fennsíkon, de a szerencse nem állt mellettük ezen az estén. A két férfi hevesen remegett, de nem tudták volna megmondani, hogy a hidegtől vagy a félelemtől. A szél egyre erősödött, időnként olyan hangot hallatott, mintha egy motorkerékpár suhanna el a hatalmas levelek között. Szemeik lassan hozzászoktak a sötétséghez, de az óriási sötét növényeken kívül nem láttak mást. Néhány hatalmas levél spirálozva leesett az égből, majd a földön tovasiklott. A háttérben óriási levelek és ágak imbolyogtak, a szél ijesztő sziszegése közepette.

Justin, a kettő közül a magasabb, térdét szorosan a mellkasához szorította, és azon tűnődött, hogyan kerülhetett ilyen helyzetbe. Szélroham fújt át az egyenruháján, hirtelen megfagyasztva a csontjait. Még soha sem volt ilyen hideg azon a helyen. Micsoda szerencsétlenség eltévedni egy ilyen napon! Azt viszont tudta, hogy most már csak a hajnalra várhatnak, újra megpróbálják majd megtalálni a kijáratot a napfényben. Senki sem jön éjszaka, hogy megkeresse őket, Justin ezt jól tudta. A felülről jövő parancsok mindig nagyon egyértelműek voltak: azokat, akik eltévedtek a labirintusban, nem kellett keresni. Ezt tudta, amikor elfogadta a megbízást, amikor néhány hónapja elkezdett dolgozni. Megérintette az állát a kezével: arca tiszta borotvált, arcbőre pedig ápolt volt. Törődött a külsejével, családja volt, és nem akarta túlságosan elhanyagolni önmagát, különben a felesége vadembernek tartotta volna, amikor majd visszatér. Justin kezdett elmerülni a saját gondolataiban, egy pillanatig fantáziált a feleségéről, a sűrű, sötét és fényes hajáról, aztán eszébe jutott az a nap, amikor megkeresték ezzel a munkával. Nem gondolta volna, hogy ilyen kockázatos lesz. Évekig kertészként dolgozott, sok háznál dolgozott, mert tudta, hogyan kell megmetszeni a fákat, a bokrokat, ismerte a rügyeket, a növények titkait, és akár a fák koronájának a színe alapján is meg tudta különböztetni azokat. Már gyerekkorában is szenvedélye volt a természet, az apja volt a tanítója, később pedig ez lett a munkája. Sohasem gondolta volna, hogy egy napon majd feladja, mert érkezik majd egy javaslat, egy lenyűgöző és veszélyes, de mesés pénzt kínáló munkára. Napokig gondolkodott rajta. Kertésznek lenni nem nagy dolog, de egy olyan neves és hatalmas parkban tenni mindezt, ahonnan megkeresték, az már igazi kihívás volt a számára. Az a személy, aki kapcsolatba lépett vele, és felajánlotta a munkát, nagyon világos volt: Justinnak a lehető legrövidebb időn belül a fennsíkra kellett költöznie, el kellett hagynia családját, nem kellett vinnie semmit, csak saját magát. Egy új élet várt rá, ahol nem volt másra szüksége, mint az erős karokra és a kemény munkában érlelt készségeire.

Most abban a koromsötétben, amely körülvette őt a labirintusban, a kislánya mély, fekete szemére gondolt, és a gyönyörű feleségére, akit homlokon csókolt, mielőtt elindult ide abban a reményben, hogy összegyűjt egy rakás pénzt, és egy év múlva hazatér. Talán mégis jobban tette volna, ha otthon marad, és ha most választhatna, azonnal visszamenne a családjához. Valószínű volt, hogy soha többé nem látja őket, hiszen azok, akik éjszaka eltévedtek a labirintusban, soha nem tértek vissza. S azok közül is többekkel soha többé nem találkozott, akik fényes nappal tévedtek el. Borzongást érzett a gerincén, de tudta jól, hogy nem a hidegtől. Félt. Keresztet vetett, és lehunyta a szemét, térdét a mellkasához szorította.

Eközben Miguel azon fáradozott, hogy két követ keressen a kezével a közelben, hátha tüzet tud gyújtani, de nem távolodott el a helytől, csak jobbra-balra tapogatózott. Valóban elindultunk zseblámpa nélkül? Micsoda idióták vagyunk! – gondolta, de úgy tervezték, hogy 1-2 óra alatt, jóval a sötétedés előtt végeznek a munkával. Kora délután elhagyták az épületet, hogy ellenőrizzék, nincs-e beteg példány az átkozott óriási virágok között, és hirtelen nem találták a kiutat. Justint hibáztatta, mert egyfolytában a családjáról, meg a kutyájáról beszélt, miközben elfelejtette megjelölni a talajt az elágazásoknál, hogy gond nélkül megtalálják az utat visszafelé is. Amikor idekerült, és Justin mellé osztották be, már egy hét után elege lett belőle, a véget nem érő dumálásából, és néhány nap már abban reménykedett, hogy történik vele valami, és megszabadul tőle. Ha annyira hiányzik neki a családja, miért fogadta el ezt a megbízást? Jobban meg kellett volna fontolnia.

Miguel jól tudta, hogy az ilyen jól fizető munkák soha sem tiszták. A háborúban, ha valaki hősi halált hal, legalább a családja kap valamit, ha mást nem, egy vitézségi érmet adnak az özvegynek a férje szolgálatáért. Erősen kételkedett abban, ha Justin eltűnik a labirintusban, kapnak-e valamit is utána. Nincs elismerés. Csak halál, ami a feledésbe merül. Hirtelen eltűnések, felejtendő nevek. A játékszabályokat a kezdetektől fogva egyértelművé tették: nincsenek térképek, meg kell tanulniuk megjegyezni, felismerni az utakat. Aki eltéved, egykettőre találkozik a sorsával.

Időbe telt, amíg megtanulta az utat, lépésről lépésre, néhány növényt választva referenciapontnak, és a nagyobb biztonság kedvéért nyilakat rajzolt a kavicsos talajba.

Ki az az őrült, aki ilyen veszélyes labirintust épít, és arra kényszeríti az ott dolgozókat, hogy memorizálják a helyes utat, ahelyett, hogy térképet készítene róla, és különféle jelek segítenék a tájékozódást.

Miguel az első naptól kezdve megértette, hogy ez egy árnyékos munka, de a hegekkel teli arca azt sugallta, hogy mindig volt feladata, amelyet kérdések nélkül kellett elvégeznie. Egyik piszkosabb meló volt, mint a másik, és csak az utóbbi két évben dolgozott a földeken. Lelke megkeményedett, mint egy régi vasfazék. Senkihez sem tartozott. Most ott a sötétben a földön ülve átsuhant egy gondolat a fejében: ha valaha hazakerül innen, keres magának egy élettársat, elég volt már az olcsó nőkből, akikkel korábban vigasztalta magát a főváros nyomornegyedéhez közel.

Hiába tapogatózott maga körül, semmi megfelelőt nem talált, hogy tüzet csiholjon. A tenyere alatt nyálkás, ragadós valamit érzett, majd valami ismeretlen, meghatározhatatlan zajt hallott maga mellet. Pánikszerűen egyik oldalról a másikra fordult, de a sötétségben nem látott semmit.

A zaj egyre közelebb jött, mintha valaki a földön mászna, mint a laza kavics, majd sikoltozva távolodik, mintha egy embert emelnének fel a földről, és erőszakkal felfelé húznák.

– Justin! – próbálta hívni a sikoltozó kollégáját, de a szél suhogása és az ágak zúgása elnyomta a hangját, csak egyre távolodó nyögést és kétségbeesést hallott a magasból, mintha öt-hat méterrel Miguel feje fölött lett volna.

Valami elvitte a kollégáját!

Megrémült. Fel akart állni, elmenekülni onnan, de nem tudott. Az a ragacsos valami, amit az előbb a tenyere alatt érzett, már mindenhol ott volt, és a földhöz szorította. Hirtelen rájött, hogy nem érzi a lábait, mintha soha sem lettek volna, mintha megbénultak volna. Ekkor valami dörömbölést hallott, mintha valami leesett volna a magasból, majd a hang teljesen megszűnt. Rémülten összehúzta magát, visszatartva a lélegzetét is, nehogy túl sok zajt csapjon. Valami közeledett felé. Kúszva a földön azt érezte, hogy a levegőbe emelkedik. A levegőt erős, szinte émelyítő virágillat töltötte meg. Sikoltozott, miközben megértette, hogy halálra van ítélve. Segítségért kiáltozott olyan hangosan, ahogy még életében nem tette. Érezte, hogy a torkát kaparja a hideg éjszakai levegő, de nem hagyta abba.

A szél továbbra is ostorozta a labirintus növényeit, elfedve a kiáltozást. A levelek hatalmas örvényben kavarogtak lefelé az égből, s Miguel reménytelen sikolyai elvesztek az éjszaka közömbösségében. Senki sem hallotta e két nyomorult ember hangját.

Justin és Miguel pedig úgy tűntek el a fennsík szenvtelen sötétségében, mintha soha nem is léteztek volna.

1. fejezet

Megígértem magamnak, hogy soha nem beszélek arról, ami két évvel ezelőtt történt azon a fennsíkon a Fülöp-szigetek egyikén. Sokáig minden éjjel rémálmaim voltak miatta, vagy álmatlanul forgolódtam az átélt szörnyű események emléke miatt, s még időnként vissza-visszatérnek és kísértenek, hiába is próbáltam jó mélyen eltemetni azokat. Nem engedhetem meg, hogy mások kockára tegyék az életüket, ideje beszélni és elmondani a történetemet. A Gerania fennsík veszélyes hely – egyesek elátkozott helynek neveznék –, és most kénytelen vagyok leporolni a múltat, elvenni néhány vakmerő felfedező kedvét, hogy odamenjenek. Hallottam, hogy egy expedíciót akarnak indítani arra a részre, amit a következő hónapokban terveznek, s talán ha megtudják mi történt ott, meggondolják, hogy megéri-e kockáztatni az életüket az istentelenül elhagyott szigetek között.

Amikor Lopez doktornő meghívott, nem tudtam elképzelni, hogy mivel fogok szembenézni a következő napokban, és egész életemben. Még ma is a múlt kísértetei merevítik meg idegeimet időről időre, amikor eszembe jut Gerania. „Egy új világ, egy álom, egy földi paradicsom” – így jellemezte Lopez azt a helyet, és mivel kutató vagyok, a kíváncsiságom felülkerekedett minden más ösztön felett. Ezért is szántam rá magam az útra.

Abban az időben is a Milánói Egyetem Növénybiológiai és Mikrobiológiai Tanszékének kutatóorvosa voltam, és az egyetemen is tanítottam. Dr. Lopez felvette velem a kapcsolatot, hogy látogassam meg a csodálatos és hatalmas parkját Ázsiában, ahol számos, úgynevezett genetikailag módosított növényt is ültettek. A projektet a világ legképzettebb tudósainak segítségével hajtotta végre, de titokban kellett maradnia mindaddig, amíg hivatalosan meg nem nyitják a nyilvánosság előtt. Amikor meghívott Ázsiába, nekem is elmondta, hogy a lehető legnagyobb titoktartással kell elutaznom, és még a munkatársaimnak sem mondhatom meg, hogy valójában hová megyek. Mindenkinek azt mondtam, hogy szükségem van kikapcsolódásra, s így titokban személyesen ellátogathatok Geraniàba, ahol úgy gondoltam, lehetőségem lesz innovatív kutatásokat végezni teljesen eredeti és soha nem látott anyagok és források felhasználásával.

Marilia Lopez amerikai állampolgár volt, intelligens és gazdag nő, több diplomás biológus doktor, aki otthonosan mozgott a biokémia, biotechnológia területén, és már néhány évvel korábban is felhívott, amikor a projekt még csak kezdeti stádiumban volt. Felajánlott egy elképesztő összeget, ha a munkatársa leszek. Persze bárki örömmel elfogadta volna, s akár már másnap utazott volna Ázsiába, mert havi szinten is több lett volna, mint Milánóban az egyetemen egy év alatt, de akkoriban egy ragyogó fiatalokból álló kutatócsoportot irányítottam, és nem volt kedvem brutálisan otthagyni őket a munka közepén. Az embereknek akartunk segíteni, szárazságtűrő növényeket akartunk létrehozni, amelyeknek nem kellett túl sok víz a növekedésükhöz. Talán ez a nagyon konstruktív hozzáállásom arra késztette az európai aktivisták nagy részét, hogy mellém álljanak annak ellenére, hogy nem hajlandók elfogadni a GMO-kat, vagyis a génmódosított növényeket. Biztos, hogy a Lopez által felajánlott összeget kevés kutató utasította volna vissza, de az, amit akkor csináltam, elsőbbséget élvezett.

Viszont két évre rá megváltozott a helyzet, és Lopez meghívása ezúttal szöget ütött a fejembe, olyannyira, hogy erősen hajlottam arra, hogy elutazzak. Végre engedhettem magamnak egy kis szünetet, ráadásul a Gerania projekt befejezéséhez közeledett, és már nem tudtam visszatartani a kíváncsiságomat.

Milyen messzire ment Lopez, hogy megvalósítsa terveit? Feltétlenül többet kellett tudnom.

– Elolvastam néhány agroökológiai publikálását, Moretti doktornő. Igazán zseniális munka – monda nekem Lopez a telefonba behízelgő hangon. Hallottam, ahogy mosolyog a másik oldalon. – Tényleg el kell jönnie, Gerania az a hely, amitől igazán izgatott lenne!

Az ötlet nagyon tetszett, de még egyszer emlékeztettem, hogy nem lesz könnyű elhagynom Európát, és néhány nap múlva Ázsiába mennem. Az utazás már önmagában is elég sok időt vesz igénybe, de indulás előtt még le kell zárnom néhány üzleti ügyet.

– Ahogy gondolja – válaszolta Lopez–, de szeretném leszögezni, bármivel is van dolga, csak az időt vesztegeti, ha nem jön megnézni mindazt, amit én itt látok magam előtt. Ezt a földi paradicsomot! Higgye el, semmi sem hasonlítható ahhoz, amit itt talál. Határozottan azt javaslom, hogy mielőbb csatlakozzon hozzám! Izgatott vagyok az elért eredményeink miatt, és biztos vagyok benne, hogy Ön is az lenne.

Lopez azt mondta, hogy bármikor felhívhatom, ha meggondolom magam, majd letette a telefont.

Néhány napot ügyintézéssel és papírmunkával töltöttem a munkámhoz, azonban azon kaptam magam, hogy egyre gyorsabban próbálom felgyorsítani a munkavégzésemet, hogy mielőbb elindulhassak. Folyton Dr. Lopez szavai csengtek a fejemben, Geraniát a saját szememmel akartam látni, és végül annyira megütött a kíváncsiság láza, hogy csupán öt nappal a telefonhívás után Milánó Malpensa repülőterén várakoztam az Ománba, Maszkatba tartó járat indulására.

A több, mint hat órás repülőút alatt is csak Lopezra és a génmódosított növényeire gondoltam, pedig eredetileg azt gondoltam, hogy aludni fogok, hiszen Maszkat után még hosszan kell repülni Manilába, ahol az út még nem ér véget.

Miután Maszkatban landoltunk, átmentem a repülőtéren, a bőröndömet a napfényes márványfolyosón húztam, megálltam egy üzletnél, és vettem egy tábla csokoládét, majd leültem, és felhívtam Lopezt.

– Milyen öröm hallani Önt Dr. Moretti – kiáltotta a telefonba boldogan.

– Jó reggelt Lopez doktornő, nemrég szálltam le a repülőgépről, itt vagyok már Ománban – mondtam neki, miközben letörtem egy darab csokoládét, és a számba tettem.

– Micsoda meglepetés, tehát úgy döntött, hogy csatlakozik hozzánk?

– Végül győzött a kíváncsiság – mondtam mosolyogva.

– Nem fog csalódni, ígérem. De mondja csak, pontosan hol vagy Ománban?

– Maszkat repülőterén vagyok. Hat órakor indulok Manilába.

– Milyen hihetetlen véletlen! – kiáltotta Lopez. – Filippo Bonori, a híres tenor is Maszkatban van a repülőtéren, és ugyanazzal a repülővel fog jönni Manilába, amellyel Ön is.

– Bonori? – kérdezem zavartan a híres olasz tenor neve hallatán. – Ő is jön?

– Persze! Pár napja felhívtam, szeretném, ha fellépne egy fontos ünnepségen, amelyet Geraniában tartunk. Tudja Ön is, hogy a kutatás időt, de mindenek előtt sok pénzt követel. Ezért meghívtam pár neves befektetőt, remélve, hogy néhány millióval beszállnak a parkunkba. S ha a világhírű Filippo Bonori fellép ezen az adománygyűjtési ceremónián, máris fél siker. A másik felét meg maga a park látványa adja majd.

– Értem.

– Biztosan felismeri a tenort, akkor is, ha nagy a repülőtér. Köztünk legyen mondva, meglehetősen különc ember.

Hallottam már Filippo Bonorit énekelni Milánóban a Scalaban, és több interjút láttam vele a TV-ben, vagy újságokban olvastam róla. Magam elé képzeltem az arcát, szinte biztos voltam benne, hogy ráismerek majd. Miután megettem a csokoládét, ittam egy Coca-Colát is, majd megfogtam a bőröndömet, és elindultam a beszállási terület felé. Már többen álltak a sorban, legtöbben keleties vonásokkal, talán nyaralni voltak. Figyelembe véve, hogy a Fülöp-szigetek lakossága nem éppen a gazdagságáról híres, emiatt furcsa volt, hogy ennyi ember indult volna felfedezni a világot.

Azon kaptam magam, hogy az európaiak kiváltságaira gondoltam, akik megfizethető áron utazhatnak a világ körül, miközben Ázsia nagy része soha nem látott közelről repülőgépet sem.

Jól ismertem a Fülöp-szigeteket, különösen a botanikát illetően. Ezeken a területeken az esőerdők különösen érdekesek voltak, és a szigetcsoportok természetes élőhelyet biztosítottak sokféle növény és állatfaj számára. A lakói is szívélyes és kedves emberek voltak, és nekem is volt alkalmam meggyőződni erről, amikor a manilai egyetem könyvtárából kértem néhány egyedülálló anyag fénymásolatát. Néha volt olyan gondolatom, hogy jó lenne ellátogatni a Fülöp-szigetekre vakációzni, hiszen az utazási prospektusokban, a TV-ben olyan csodaszép fotókat lehetett látni, gyönyörű tiszta tengert, fehér homokot, pálmafákat, bambuszból készült bungalókat a vízre épülve, de mindig a következő évre halasztottam, mert a munka fontosabb volt számomra.

Ès lám-lám, úton voltam a Fülöp-szigetekre.

Amikor elértem a beszállóhelyet, a sorban álló emberek között azonnal észrevettem a híres olasz tenoristát, Bonorit. Ő volt az utolsó a sorban. Remekül szabott öltönyben, és élénkpiros csokornyakkendőben mozdulatlanul állt, magas állával és gőgös testtartásával egyenesen előre nézett. Zselével keményített bajuszának vége felfelé állt, és Salvador Dalit juttatta eszembe. Közeledtem felé, illata mámorító volt, talán egy kicsit túl erős. Olaszul köszöntöttem, hiszen közös az anyanyelvünk.

– Salve, signor Bonori. Én Laura Moretti vagyok Milanóból. Lopez doktornőtől tudom, hogy ugyanazzal a géppel utazunk, és az úticélunk is azonos – mondtam neki, és szívélyesen kezet nyújtottam, pedig első pillantásra nem volt jó benyomásom vele kapcsolatosan.

Az a hír terjedt róla, hogy a mesés operaénekesi képessége hírhedten arrogáns hozzáállással párosult.

– Örvendek! – válaszolta kedves hangon, amit nem vártam volna a megjelenésétől. – Filippo Bonori vagyok, az olasz tenor, és a gyönyörű nők szerelmese – tette hozzá kacsintva, és egyenesen a szemembe nézett.

Kezet csókolt, én pedig automatikusan elpirultam annak ellenére, hogy manapság ez a szokás már eléggé kiment a divatból. Talán ezért? Hirtelen eszembe jutott, hogy olvastam valahol, ahol gyógyíthatatlan Don Giovanniként is hivatkoztak rá a nőügyei miatt. Úgy döntöttem, hogy figyelmen kívül hagyom az utolsó szavait, és professzionálisan folytatom a beszélgetést. Odaálltam mellé, és egyenesen előre néztem.

– Lopez doktornő elmondta, hogy miért lesz Ön is jelen az ünnepségen – mondtam, hogy beszélgetést kezdjek, és kiszabaduljak abból a zavarból, amit a kézcsókja idézett elő bennem, mert még mindig éreztem, hogy ég az arcom.

– Az én csodás hangommal és a klasszikus zene segítségével lenyűgözünk minden jelenlévőt, nem igaz?

– Persze – válaszoltam halkan, miközben próbáltam nem elárulni, mennyire zavart az arroganciája.

– Drága Laura, ne mondja, hogy Ön is énekelni jött? – fanyarul elmosolyodott, és gyors pillantással végignézett rajtam, ami azt sugallta, hogy a megjelenésem biztosan nem felel meg annak az elegáns és magas rangú karakternek, mint a vele egy kategóriájú előadóművészek.

Arról nem is beszélve, hogy ilyen hosszú útra semmi kedvem sem volt kiöltözni. Farmerben voltam, sportcipővel, és egy rövid ujjú felső volt rajtam. A kardigánom a derekamra kötöttem, mert általában a repülőkön hűvös a levegő. Számomra a kényelem és a praktikus öltözet sokkal fontosabb volt. Hirtelen átfutott az agyamon, ha nekem kellene énekelnem, biztosan senki sem lenne elragadtatva, és elmenekülnének, még mielőtt kinyitnák a pénztárcájukat, vagy megírnák a csekkfüzet következő lapját Dr. Lopez számára.

– Tudós vagyok – feleltem, figyelmen kívül hagyva a gőgös hangját –, biotechnológiával és biokémiával foglalkozom. Tudományos szempontok alapján fogom böngészni a parkot. Nagyon érdekes lehet a kutatásaim szempontjából.

– Biztos vagyok benne – kiáltotta a tenor –, szerintem akkor is rendkívül érdekes, ha nem ismerem a növény és állatvilágot. Elmondom magának, drága Laura, hogy kizárólag csak azért vállaltam el ezt a szereplést, mert az ünnepség és a bemutató után két hétig vakációzom majd Palawanon. Ez volt az ára! Nemet is mondhattam volna, de Dr. Lopez azonnal intézkedett, és lefoglalt nekem egy minden igényt kielégítő bungallót, és az átutalásról is küldött másolatot, hogy biztos legyek a dologban. Palawanon hihetetlenül gyönyörűek a strandok, olyan, mint egy földi paradicsom.

Elmosolyodtam, csendben maradtam, és arra gondoltam, hogy Lopez doktornő éppen ezeket a szavakat használta, földi paradicsom, néhány nappal azelőtt, hogy meghatározta a mutáns dzsungelt, amelyet néhány év leforgása alatt teremtett a Fülöp-szigetek varázslatos strandjai között.

Emlékszem, életemben először csak abban a pillanatban gondoltam arra, mennyire lehet relatív a földi paradicsom fogalma.

2. fejezet

A gép menetrend szerinti időben elhagyta Maszkatot. Bonori ragaszkodott hozzá, hogy ne üljek a turista osztályon, felhívta Lopezt, megkérte, hogy intézze el nekem az első osztályú jegyet. Nem telt el negyed óra sem, amikor jött az utaskísérő, és átültettek Bonori mellé az első osztályra.

Soha nem láttam a repülőgépnek azt a részét: az ülések puhák, szélesek, elfektethetőek voltak, a stewardessek pedig állandóan megkérdezték tőlünk, akarunk-e inni vagy enni, és még egy közepes méretű TV készülék is volt. Az utaskísérő megkérdezte, akarunk-e filmet nézni, elmondta, mi a kínálat, miből lehet választani, de azt mondtam neki, hogy talán majd később. A tenor rendelt magának egy amarót, nekem egy pohár száraz pezsgőt anélkül, hogy megkérdezte volna, hogy mit szeretek. Nem akartam udvariatlan lenni, és visszaküldeni.

Őszinte leszek, valóban kényelmetlen lett volna a turista osztályon eltölteni a tizenkét órás repülőutat.

Ugyancsak az első osztályon, a folyosó másik oldalán egy fiatal férfi ült indiai vonásokkal. Még ülve is magasnak látszott, sötét, enyhén hullámos hajjal és karamellszínű bőrrel. Nagyon jóképű volt. Bézs színű nadrág, és világoskék, a nyaknál kigombolt ing volt az öltözéke, lábán barna színű puha, kényelmesnek látszó mokaszint viselt. Többször is ránk nézett, úgy tűnt, gondolkodik, hátradőlt, újra ránk nézett, majd ragyogó mosollyal az arcán szólt hozzánk.

– Elnézést, hogy megszólítom Önöket. Filippo Bonori és Moretti doktornő?

– Testben és lélekben – válaszolta a tenor. – Kihez van szerencsénk?

– Patel doktor vagyok Kalkuttából, de hívhat Ravinak. A Dr. Lopez tulajdonában lévő Gerania park gazdasági és adminisztratív részét irányítom. Munkaügyben voltam Dubaiban, most térek vissza a parkba. Ezek szerint együtt tesszük meg ezt a csodálatos utat.

Arra gondoltam, hogy milyen szerencse ez a jóképű indiai közgazdász, hiszen már ismeri az utat, mert ahogy Lopez elmondta, Manila után még több órás tengeri út vár ránk, mire eljutunk a szigetre.

– Hogy halad a park építése? – kérdeztem kíváncsian, remélve, hogy Patel doktor tud néhány újabb információval szolgálni.

Lopez nagyon titokzatos volt, és talán szándékosan tette, hogy kíváncsivá tegyen, és meggyőzzön az utazásról. Szinte semmit sem tudtam arról a helyről ahová tartottam. Az egyetlen dolog, amit tudtam, az az volt, hogy Lopez két évig dolgozott a projekten, de hogy konkrétan mit csinált, rejtély maradt a számomra. Valami génmódosított növényekről ejtett ugyan pár szót, de semmi konkrétumot nem árult el.

– A park egy csoda. A világon semmi sem hasonlítható ahhoz, amit Geraniában lát az ember. Lopez doktornő megpróbálta a lehetetlent, és kiemelkedő eredményeket ért el. Igaz, kiváló tudósokkal dolgozott együtt, de az ötlet az övé volt – lelkesen beszélt. – Még mindig van néhány tennivaló, de azt mondhatjuk, hogy a park csontváza elkészült. Az első, amit majd érkezéskor meglátnak, egyfajta dzsungel lesz, de higgyék el, hogy megfognak lepődni, miután közelebbről megismerik mindazt. Nem tagadom, hogy történt néhány bonyodalom, és még mindig dolgozunk néhány probléma megoldásán – Ravi arca egy pillanatra beárnyékolódott, vagy csak nekem tűnt úgy –, ehhez szükségünk van Moretti doktornőre, és felbecsülhetetlen értékű szakértői tanácsaira. Reméljük, hogy segítségének köszönhetően minden nehézséget meg tudunk oldani, és végre megnyithatjuk a parkot a nyilvánosság előtt. – úgy mosolygott, mint aki hirtelen visszanyerte a reményt, majd folytatta: – Jelenleg kevés az infrastruktúra, csak egy kisebb