Krasznahorkai László

Herscht 07769
Florian Herscht Bach-regénye

Elbeszélés
– részlet –

© Krasznahorkai László, 2021

A remény hiba.

Angela Merkelnek, a Német Szövetségi Köztársaság kancellárjának, Willy-Brandt-Straße 1, 10557 Berlin, ezt írta a címzetthez, majd a feladó szokásos bal felsőjébe csak annyit, hogy Herscht 07769, ezt és semmi többet, mintegy az ügy bizalmas jellegét ezzel fejezvén ki, és különben is úgy gondolta, nem érdemes a borítékon az őrá vonatkozó pontos megjelölésre túl sok szót vesztegetni, hiszen az irányítószám alapján a postai rendszer azonnal Kana-ba fogja irányítani a választ, itt, Kana-ban pedig már a neve alapján is megtalálják, ami pedig a lényeget illeti, a levélpapíron, amelyet szép akkurátusan négybe hajtva most becsúsztatott a helyére, minden ott áll, a saját szavaival, minden, kezdve onnan, hogy a Kancellárasszony mint tanult természettudós nyilván azonnal megérti, hogy ő itt a thüringiai Kana-ban mire gondol, amikor fel kívánja hívni annak szíves figyelmét, hogy az ország mindennapi gondja-baja mellett egy olyan személyiségnek, mint amaz, foglalkoznia kell néha az ezektől a mindennapoktól látszólag távol eső gondokkal és bajokkal is, különösen, ha azok magát ezt a mindennapi életet a legpusztítóbb erővel ostromolják, márpedig itt ostromról van szó, az ország, sőt, szerinte az egész emberiség létét fenyegető és a társadalmi rendet alapvetően megrendítő tényről, amely egyszerre több irányból is megmutatja magát, de amelyek közül ő most csupán a legfontosabbat kell kiemelje, a vákuum-kísérletek során felmerült megválaszolhatatlannak tetsző folyamatleírásokban rejlő természetfilozófiai vészjelzést ugyanis, mivel kiderült, ráadásul már régen, csak hozzá most jutott el, hogy a népnyelv szerint értelmezett teljesen üres térben események zajlanak, ami már önmagában is elegendő oknak látszik arra, hogy az ország vezetője, valamint a világ egyik legbefolyásosabb személyisége ezt és éppen ezt mindenek elé helyezze, hívja össze a Biztonsági Tanácsot, ez a legkevesebb, mert amiről szó van, az nem egyszerűen politikai, hanem egyenesen létkérdés, és nagyon tömören felvázolta a részleteket, és ennyi volt, mert úgy vélte, a legjobb, ha rövidre fogja, hisz tudta, hogy a címzettnek nagyon kevés ideje lesz arra, hogy elolvassa, meg amúgy is, minek hosszú lére ereszteni, ha egy voltaképpeni szakértőről van szó, aláírta, négyrét hajtotta, becsúsztatta, végül megcímezte, de nem, rázta meg a fejét, nem jó, és kiszedte a borítékból, és összegyűrte, és lehajította a padlóra a papírt, mivel abból kell kiindulnom, mondta magának fejben, ahogy szokta, hogy a Kancellárasszony fizikus végzettségű, tehát nem kell neki részletezően magyarázkodni, hanem egyenesen bele kell csapni a lecsóba, hogy azonnal megértse, mekkora jelentőségű ügyről van szó, vagyis hogy azonnal tennie kell valamit, a Biztonsági Tanács, az a minimum, és felkönyökölt az asztalra, állát a két összekulcsolt kezére támasztotta, aztán lehajolt a papírért, kisimítgatta a gyűrődéseket, és átolvasta még egyszer, amit írt, s mivel volt az a tolla, amelyik vagy kékkel, vagy zölddel, vagy pirossal is képes volt írni, azt vette ki, rákattintott a pirosra, és ezzel a pirossal jó erősen, többször is aláhúzta a Biztonsági Tanács után álló „az a minimum” kifejezést, végül bólintott egy nagyot, mint aki mégiscsak rábólint az egészre, majd szép rendesen, úgy, ahogy az előbb, a korábbi vonalak mentén négybe hajtotta megint a papírt, visszarakta a borítékba, s már úton is volt a postahivatal felé, ahol mindössze ketten álltak előtte, az első gyorsan elintézte, de a második, aki egy kis csomaggal a kezében irtó alaposan próbált valamit megtudni, hogy akkor mennyi, ha simán, aztán mennyi, ha DHL ExpressEasy-vel és ajánlottan, vagy csak DHL ExpressEasy-vel, vagy csak ajánlottan adja fel, nagyon nem akart végezni, csak húzta a dolgot, és újabb és újabb kérdéseket tett fel, aztán csak hümmögött, mint akinek ebben az esetben nagyon nehezen megy a döntés, pedig neki ezúttal, eggyel hátrébb, nem volt túl sok ideje a megnyújtott ebédidővel, mert a Bossz alig engedte el, gyanakodott Florianra, látszott rajta, hogy a fogfájást elfogadhatatlan magyarázatnak tartja, egy németnek nem fáj a foga, dörrent rá, csak nem tudott mit tenni, el kellett engedje fél órával az ebéd előtt, azzal, hogy elmegy a Collier-féle fogambulanciára, de csak a Katrin doktornőhöz, és semmiképp nem a Henneberg doktorhoz, mert attól fél, és hát, az igazat megvallva tényleg nem volt túl meggyőző, mikor megint a fogfájására hivatkozott, viszont nagyon nem tehetett mást, bátorsága nem volt ugyanis elmondani neki az igazat, sőt, ami azt illeti, már a kezdet kezdetétől nem, hiszen tudta jól, ismerte a Bosszt, beavatni őt, az egyet jelentett volna azzal, hogy bepillantást enged önmagába, pontosabban önmagának abba az egyetlen rejtett rekeszébe, amit a Bossz még nem ért el, oda csak Ringer asszony ért el, és ide a Bosszt most sem, mert nem akarta átadni neki az egyetlen titkát, ezt az egyet nem, mert különben sok mindent elmondott neki, vagy más szavakkal a Bossz szinte mindent kiszedett belőle, így a Bossznak ő egy nyitott könyv volt, én mindent tudok rólad, ismételgette az, azt is, amit te nem is tudsz magadról, nekem te a felelősségem vagy, úgyhogy mindig mindent el kell mondanod, mert ha nem mondod el, én megérzem, és akkor tudod, mi lesz, és Florian tudta, mert mióta csak megakadályozta, hogy pék legyen, és bevette az üzletbe, és falmosó lett ő is, megszámlálhatatlanul sok pofont kapott tőle, mindenért, hisz minden rossz volt, amit csinált, ezt nem úgy, azt nem oda, és nem most, hanem később, és nem később, hanem most, nem azzal, hanem ezzel, ne olyan erősen, ne olyan gyengén, soha semmi nem felelt meg neki, pedig már lassan öt éve csinálja vele a munkát, szóval, nem, hallgatnia kellett az ügyről, és Florian hallgatott is, tényleg a kezdet kezdetétől, vagyis attól fogva, hogy először csapott belé a villám, épp hazafelé gyalogolt a Köhler úrtól, és az elhangzottakon gondolkozott, mert az igazat megvallva nem értette meg, hosszú, nagyon hosszú ideig nem, a Köhler urat, hogy mit is akar mondani, csak most, hazafelé menet, amikor egyszeriben, mintha tényleg villám csapott volna bele, hirtelen rájött, miről van szó, és nagyon megijedt, hogy akkor ez azt jelenti, hogy az egész mindenség azon a megmagyarázhatatlan tényen nyugszik, hogy egy zárt vákuumtérben minden 1 milliárd anyagi részecske mellett mindig 1 milliárd antianyagi részecske is keletkezik, melyek összetalálkozván kioltják egymást, de aztán egyszer csak, hogy, hogy nem, az 1 milliárd + egyedik anyagi részecske után nem jelenik meg az 1 milliárd + egyedik antianyagi részecske, és így ez az egy anyagi részecske ott marad a létezésben, vagy egyenesen ez hozza létre a létezést, mint bőség, mint felesleg, mint többlet, mint hiba, és ebből, kizárólag ebből és emiatt van az egész mindenség, azaz enélkül nem lenne – annyira megijedt ettől, hogy meg kellett álljon, és meg kellett támaszkodjon a falban, amikor az Oststraße végén balra fordult, és elindult a Fabrikstraße-n a Bevásárlóközpont boltjai felé, forróság öntötte el, az agya zúgott, a lába remegett, egyszerűen nem bírt továbbmenni, a Köhler úr szerint ugyanis a tudomány egyelőre nem tudja megmagyarázni, de amikor ezt mondta, Florian még annál a kijelentésénél tartott, hogy a semmiből hogy keletkezhet valami, márpedig ezt mondta a Köhler úr, a folyamat a zárt vákuumos térben úgy indul, hogy a semmiben a semmiből egyszer csak lesz valami, vagyis elkezdődik ez az esemény, amely pedig teljességgel lehetetlen, de mégis, kezdődik azzal az 1 milliárd anyagi és azzal a vele egyidejű 1 milliárd nem-anyagi részecskének a megszületésével, amelyek rögtön kioltják egymást, hogy ebből a folyamatból foton szabaduljon fel, ő még ennél a Köhler-féle mondatnál tartózkodott, ezt próbálta felfogni, és így csak a hangja jutott el hozzá, amint a Köhler úr elmagyarázza a dolog végét, amely szerinte még megdöbbentőbb, viszont ennek a lényege csak akkor élesedett ki igazán, amikor már az állomás elhagyott épülete, illetve a vaskörívre erősített lándzsás szent előtt haladt el, és csak vánszorgott a bedeszkázott ablakok előtt, csak vánszorgott a néptelen úton, aztán valahogy hazaért,

a semmiben a semmiből

és vánszorgott tovább, fölfelé a lépcsőházban, mint akit megvertek, Ringer asszonyhoz már késő volt, így mi mást tehetett, mint hogy hazamegy, de a kulcs annyira nehezen ment bele a zárba, az ajtó olyan nehezen nyílt, a konyhát meg olyan homályos ködben találta meg, mintha valami gonosz erő akadályozta volna, hogy elérje végre megszokott helyét a konyhában, s lehuppanjon végül, össze volt törve, csak ült, a két tenyerébe fogta a fejét, hogy a lüktetéstől szét ne robbanjon, és már a gondolatai is csak vánszorogtak, így aztán nem csoda, hogy másnap, amikor beszállt a Bossz kocsijába a Christian-Eckardt és az Ernst-Thälmann-Straße sarkán, az is rögtön észrevette, hogy valami nincs rendjén Floriannal, kérdezte is, hogy na, mi van bzmeg, már megint mi a fsz bajod van, s miután Florian csak megrázta a fejét, és a tekintetét előreszegezte, annyit fűzött hozzá, hogy na, bsszameg, ez a nap is jól kezdődik, ráadásul hogy nézel ki, nem is borotválkoztál meg!!, ami alatt persze azt értette, hogy Florianra újra rátört a dilinyó, pedig nem, csak nyomta, nagyon nyomta mindaz, amit a Köhler úr mondott tegnap, nem olyan könnyű ám ez, mert először meg kell érteni a Köhler urat, mert meg kell érteni, hogy amit a Köhler úr mond, az egyáltalán mit jelent, és ez már önmagában is nehéz, részben mert ő csak annyit tud a fizikáról, amennyit gyerekkorától fogva összeolvasott, részben meg amennyit a Felnőttek Iskolájában A fizika modern útjain főcímmel futó kurzuson megérthetett, odajárt a Lichtenberg Gimnázium épületébe, mivel neki csak az általánosa meg egy sütőipari technikuma volt meg, így minden kedd este ott ülhetett a hallgatók közt, két éven át, fel a hegyre, a Schulstraße-ra, és csak hallgatott, figyelt, jegyzetelt, mert az évet szorgalmasan végigcsinálta, aztán pedig beiratkozott még egyszer a rá következő évben, hogy ugyanazt meghallgassa megint, mivel elsőre sok mindent nem értett meg rendesen, és jó volt meghallgatni az előadót, a Köhler urat, újra, ahogy elmagyarázza az elemi részecskék csodálatos világát, ahogy ő hívta, és ebből lett aztán, mikor a Köhler úr felajánlotta, hogy ha segít neki kivágni az udvarán az Oststraße-n egy nagy, kiszáradt lucfenyőt, akkor megmagyarázza, amit még mindig nem ért az elemi részecskék csodálatos világából, mert a második év végén ő csak összeszedte a bátorságát, és odament a záró estén a Köhler úrhoz a Lichtenberg Gimnázium alagsorában, ahol a Köhler úr a népkurzusát tartotta, hogy neki sajnos néhány dolog nem teljesen tiszta abból, amit két éven keresztül hallott, semmi gond, eljöhet hozzá, ha segít neki kivágni azt a fát, ő persze nem hagyta, hogy a Köhler úr bármit csináljon, és egyedül vágta ki a Köhler úrnak a fát a rá következő hétvégén, szépen le is gallyazta neki, és előbb ezeket előrehordta a kertkapuhoz, aztán meg, miközben a Köhler úr elhűlve figyelte, mit csinál, megfogta a fa törzsét, és úgy, ahogy volt, egyben kivitte, mintha csak valami ágacska volna, és lerakta a gallyakhoz, hogy majd egy kocsi elvihesse, nem volt nagy ügy, de ebből aztán nemcsak az lett, hogy a Köhler úr elmagyarázta neki megint, hanem hogy attól kezdve minden csütörtökön este 7-kor meglátogathatta a Köhler urat, ezt a Köhler úr maga ajánlotta fel, először csak a következő csütörtököt, aztán meg a következőt, és ebből rendszer lett, és most itt tart, a postán, hogy ez a néni itt a csomaggal sehogy se képes végezni, pedig az ő ebédidejéből már csak húsz perc van hátra, mit mond a Bossznak, ha késik, tovább hazudni nem tud, hogy ennyien meg ennyien voltak előtte a fogászaton, mert azt a Bossz is tudja, hogy alig vannak ott már ilyenkor, sőt, 12 után már be se engednek új beteget, úgyhogy erre nem hivatkozhat, a legjobb lenne gyorsan végezni az egésszel itt, csak nézte Jessica-t az üveg mögött, amint szép türelmesen válaszolgat az idős néninek, de amikor végre ő került sorra, az se ment olyan ripsz-ropsz, mert most meg Jessica kezdte húzni az időt, hogy há, ez meg mi akar lenni, Florian?, még hogy Angela Merkel?!, há, mit képzelsz te, hogy csak úgy írsz neki, ő meg majd elolvassa, he?, erre nem tudott mit mondani, mert Jessica nem arról volt híres, hogy olyan nagy megértést mutatna azokban az ügyekben, amelyek eltértek a szokásos történetektől itt a postán, Jessica meg a férje, miután felköltöztek a Bachstraße-ról, abból indultak ki, hogy a dolgok egyfélék és áttekinthetőek, sőt, Jessica férje, Volkenant úr még rá is trompfolt ilyenkor Jessica-ra, és hozzábiggyesztette, hogy nem kell a vaker, a dolgok pofonegyszerűek, és ennyi, amiről neki, Floriannak egészen más jutott az eszébe, mint most is, hogy Volkenant úr kiszólt Jessica háta mögül a csomagraktárból, hogy bizony hogy nem, mert a dolog, ha ezt akarod, és el akarod küldeni 80 centért, akkor az olyan, mintha fognál 80 centet, és kidobnád az ablakon, érted, és megint, hogy ez: pofonegyszerű, mert neki az a pofon jutott az eszébe, ami nyilván vár rá, és megsürgette Jessica-t, és már ki is számolta azt a 80 centet a pultra, és nem válaszolt egyiküknek sem, azok meg erre nem erőltették a dolgot, csak összenéztek, hogy nekik ugyan édes mindegy, Jessica megrántotta a vállát, s egy grimasszal rápecsételt a borítékra egy nagyot, olyan arccal, mintha azt akarná mondani, hogy tőőőle aztán Florian úgy hajigálja ki a pénzét az ablakon, ahogy neki tetszik, és a Bossz se szólt egy szót se, csak lekevert megint egyet Floriannak, nem mondta, hogy így meg úgy, csak lekeverte neki a szokásosat, az meg behúzta a nyakát, és nem szolgált magyarázattal, mint aki tudja, hogy ezzel nem menne most már semmire, 17 percet késett, mert 12:47 volt, most mit mondjon, hogy sokan voltak előtte a Katrin doktornőnél?, semmi értelme megint ezt folytatni, a Bossz úgyis tudta, hogy nem a fogászaton járt, viszont beletörődni se törődött bele abba, hogy Floriannak titka van előtte, neked nem lehet titkod előttem, rivallt rá a kocsiban, ahogy kikanyarodtak a 88-as kereszteződésében a bibrai útra, de Florian tartotta magát, nem válaszolt, csak mereven nézett előre, s egyelőre ez elég is volt, mert a Bossz se szólt hozzá, míg el nem értek Bad Berka-ba, de ott is csak annyit, hogy „lóduljál má”, meg hogy „fogjad má azt a krv Kaerchert”, de a kövezetet vegyszeres kezelés után még mindig némán mosták fel, ahová „valami szerencsétlen idióta” kiöntött egy olyan festéket, ami nem jött le csak úgy, így őket hívták, mert őket ismerték már egész Kelet-Thüringiában, a Bossz jó árat kínált, és a munkát is mindig biztonsággal, pontosan és kielégítő minőségben elvégezte, neki aztán mindegy volt, mit öntenek ki, vagy épp milyen graffitit kell eltávolítani, a spektrum széles volt, mindennel foglalkoztak, tisztítás, védelem, homokkőszórás, üvegkarc, sőt, még olyan munkához is őket találták meg, amikor rágógumit kellett eltávolítani, szóval szinte minden belefért a spektrumba, ahogy a Bossz nevezte, a spektrumnak olyan szélesnek kell lennie, hogy minden beleférjen, érted, Florian, nemcsak a graffiti, hanem minden, mert ebből élünk, érted, dehogy érted, egy ekkora gigááász, és soha nem ért semmit, mert így hívta, ha jó kedve volt, ritkán, de ez is előfordult, hogy jó kedve volt, ilyenkor jött a gigááásszal, hogy na, egy ekkora rohadt nagy, csupa izom gigááász, és nem ért semmit, mert neki csak az univerzum, peeersze, univerzum, aztán odacsapott a kormányra, egy pillanatig ránézett, és már korántsem olyan jókedvűen szinte köpte a szavakat, hogy ugyanis Florian hagyja az univerzumot a zsidóknak, ő, Florian, a gyakorlati dolgokkal foglalkozzon, hogy például tudja-e egyáltalán a himnusz minden sorát, tudja-e a teljes himnuszt, mert tudnia kell, egy német mindig az elejéről kezdi a dolgokat, megértette?!, és nem a harmadik versszaknál, micsoda liberális bűnszövetkezet kényszerítette ránk ezt az egészet, már hogy a pcsba ne az elejétől a végéig énekelnénk a saját himnuszunkat, ezt mitőlünk senki se veheti el, a krvanyjukat, mert ez a kiindulópontja itt mindennek, de ekkor általában már torkaszakadtából ordított, mert a nagy indulatban, hogy a teljes himnusz megint az eszébe jutott, jól megnyomta a gázpedált, egy-egy hangsúlyos szónál szinte ráállt erre a pedálra, amitől persze hogy felbőgött az Opel motorja, s már csak ezért is ordibálnia kellett, hogy túlordibálja a zajt, énekelj, Florian, énekelj, a krvanyjukat, énekeljél, hadd szóljon az a csodálatos első versszak, meg a második versszak, nekünk itt nehogy már más mondja meg, mi a MI HIMNUSZUNK, és ilyenkor Floriannak azonnal énekelnie kellett, hogy

Deutschland, Deutschland über alles
Über alles in der Welt,
Wenn es stets zu Schutz und Trutze
Brüderlich zusammen hält…,

a motor bőgött, százharmincöt-száznegyven, maximum ennyit mert a Bossz az Opellel általában, így száguldottak a következő és a következő munkafeladat felé, úgyhogy Floriannak most se volt esélye, hogy ez elmaradjon, mert szinte mindig énekelni kellett, ahogy mentek valahova az Opellel, micsoda egy fahangod van teneked, te Florian, nem vagy te zsidó?, dörrent rá minden egyes esetben, és ráförmedt most is, hogy hát, te már, bszki, nem fogsz fellépni a Semperoperben, az tutti, és lejjebb vette a gázt, mintegy kifejezvén, mennyire megveti Floriant, és mindenkit, aki ennyire hamisan énekel, egy németnek szép, tiszta hallása van, mondogatta, úgyhogy abba kellett hagyja a szombat délelőtti feljárkálást a Ringer asszonyhoz, és ehelyett már pénteken ki kellett mossa a kezeslábasát, hogy másnapra nagyjából megszáradjon a radiátoron, és minden szombat délelőtt 11-re ott kellett lennie a próbákon, hogy javuljon a hallása, de a hallása nem javult, maradt a fahang, de maradt a rendszeres himnuszéneklés is az Opelben, amit kéz alatt vett a Bossz, nem sokkal azután, hogy felvette őt, akkor volt négy és fél éves, és természetesen szerelgetni, azt kellett, hol ez romlott el benne, hol az, így van ez egy régi kocsival, dünnyögte a Bossz, de nem szidta, hanem dicsérte, mert ez legalább német, magyarázta ingerülten, és egy Opel mindig Opel marad, nem igaz?, csak hát időnként szerelgetni kell, mert az amcsik elbaltázták, nagyon elbaltázták ezt a remekművet, úgyhogy rendszeresen szerelgette, méghozzá szívesen szerelgette, és kizárólag egyedül, azaz ilyenkor Floriannak nem kellett, sőt nem is volt szabad a Bossz udvarába a lábát betennie, amit különben se tett volna meg soha a kutya miatt, néha ugyan megbeszélt ezt-azt a szomszédos Wagnerrel, de csak vele, és csak beszéltek, hozzáérni az Opelhez egyedül ő érhetett, tudod te egyáltalán, ki volt az az Adam Opel?, fordult néha hozzá a kocsiban, és ő már mondta is, hogy a Wilhelm meg a Carl édesapja, amire, mint valami viccben, amit mindketten szívesen ismételgetnek, a Bossz kijavította, mondván, hogy Wilhelm VON Opel és Carl VON Opel, csak Florian nem szívesen ismételgette, mert neki ez nem volt se vicces, se érdekes, az igazat megvallva kicsit unta, te unod, mi?, érzett rá a Bossz, ha megint előadatta vele, á, dehogy, rázogatta meggyőződés nélkül a fejét Florian, deee, te unod az egészet, én tudom, kiabálta túl az Opel hangját a másik ilyenkor, és egy darabig szótlanul mentek az Opellal, aztán Florian kapott egy tenyerest a nyakára, ahogy a Bossz tréfásan hívta, csak úgy, váratlanul, egy tenyeres, és ennyi, ezzel zárta le, amit Florian már régóta természetesnek vett, a Bossz egy-egy témát általában mindig egy pofonnal zárt le, ő meg csak behúzta a nyakát ilyenkor, mint aki elfogadja, hogy a sors ilyen, a Bossz volt a sors, amin nem lehet változtatni, elfogadta, és várta a választ Berlinből, de aztán, hogy a válasz nyilvánvalóan késett, kezdett visszajárni a postára, már amikor elérhette egyáltalán a nyitvatartási időt, mivel Volkenant úrék 18 órakor zártak, és bizony elő-előfordult, hogy ők később értek haza az Opellal, és már hiába futott volna föl az Altstadt-ba, nem találja nyitva őket, hogy rákérdezzen, de azért néha sikerült neki, és ugyanezt tette a levélkihordóval is, akiről tudta, hogy este mindig az IKSZ-nél iszik záróráig, rákérdezett, de semmi, a levélkihordó is, Jessica is csak ingatták a fejüket, bár ami azt illeti, a levélhordó kérdés nélkül is, folyamatosan, főleg záróratájban, hogy nem, semmi, a Bossz meg is kérdezte egy idő után, hogy mi a fszomnak járkálsz te Jessica-hoz, mondjad csak meg szépen, amire aztán mit válaszoljon, tetszik neked, mi?, na, szépen vagyunk, egy férjes asszonynak csapja a szelet, rögtön magam alá szarok, vigyorgott az, és elkezdte csapkodni a térdét, ami csak a bevezetés volt, mert rögtön ezután a maga módján nevetni kezdett, azaz kitátotta a száját, de hangot nem adott ki, csak rázta a fejét ezzel a kitátott szájjal, és így hajolt bele a másik arcába, ezt ő viccesnek találta, és így nevetett mindig, ahogy most, aztán jól hátba vágta egyszer, aztán még egyszer, amiből Floriannak valami elismerésfélét kellett volna kiérezni, de Florian nem érzett ki belőle semmi effélét, csak elvörösödött, és kényszeredetten elmosolyodott, mintha elismerné, amivel gyanúsítják, végül pedig eloldalgott, hogy ne legyen a Bossz szeme előtt, mert amíg együtt voltak, őneki mindig rettentően résen kellett lenni, soha nem tudhatta, mikor mivel áll elő, még ez volt egy ideig a legjobb, hogy meggyanúsította Jessica-val, mert azt sokkal nehezebben bírta, amikor azzal jött, hogy a hazának szüksége van mindenkire, s hogy ő, mármint Florian, jobban teszi, ha nem húzza nagyon a dolgot, azaz ha beáll a sorba, és a felvételét kéri végre a szakaszba, így nevezte a haverjait, hogy a szakasz, és bár nem volt igazán világos, mi is ez, de azt tudta, hogy nem akar oda bekerülni, félt tőlük, egész Kana ismerte őket, a nácik, mondogatták lehalkított hangon az emberek, s már csak azért is fenyegetően hangzott, amit a Bossz egyre erőszakosabban kívánt, mert ha belép, akkor ezek között a nácik között már nem csupán a Bosszal kellett volna nap mint nap a legmélyebb odaadással megküzdenie, hanem velük is, persze odaadás nélkül, mivel abban biztos lehetett, ismerte őket annyira, hogy nem hagyták volna békén, neki is alá kellett volna vetnie magát a tetoválásnak, de ettől, a tetoválástól, még a fogászatnál is jobban félt, nem akarta, hogy megtetoválják, se vaskereszt, se piros nyelvű sasos címer, amit a Bossz nagy hévvel ajánlgatott, már ha csak rágondolt, libabőrös lett a karja, már ha csak az eszébe jutott a tű meg a félelmetesen zizegő tetoválógép, amit maga is hallott időnként, ha el kellett kísérnie a Bosszt a próba után Archie műhelyéhez, mert valamelyik új vagy régi tag aláfeküdt, míg a többiek odakint várták, futni lett volna kedve, észvesztve futni az ellenkező irányba, mint ahol ez a tű és ez a tetoválógép dolgozik, úgyhogy nem, ezt, és amennyire csak képesnek érezte magát, határozottan ki is mondta, nem, ő nem fog tetováltatni soha, nem az ő stílusa, tette hozzá halkan, amire persze a Bossz pulykavörös lett a dühtől, mért, nem tartozol közénk?!, közénk tartozol!!, ahová én tartozom, oda tartozol te is, mert, hányszor mondjam már, hogy te az én felelősségem vagy, hányszor mondjam már bele abba a süket füledbe, hogy gondolkozzál, és válasszál, vagy a vaskereszt, vagy a piros nyelvű sasos címer, de ne nagyon gondolkozzál, mert a jövő héten jössz velem, és befekszel az Archie keze alá, bszod, akkor is, ha utána sírva jössz ki onnan, de hálistennek, eddig megúszta, és nem feküdt be az Archie keze alá, viszont rendszeresen meg kellett csodálja a Bossz csupa izom mellkasát, amelyen ott virított a Vaskereszt, mert kiérdemeltem, mondta az, és neked is ki kell érdemelned, ennél többet nem mondott, visszaeresztette az ingét, aztán csak annyi magyarázatot fűzött hozzá a többieknek arról, hogy Florian egyelőre még nem tetováltatott, hogy olyan ez, mint egy ágybavizelő gyerek, csak az a gond, hogy annyira, de mondom, annyira erős, hogy nem bírnánk lefogni a tű alatt öten se, értitek, öten se, bikaerős, srácok, ez van, a múltkor lesodródtunk a 88-ason az útépítés miatt, sár volt, és a jobbos oldalt egyszerűen nem tudtam kiszedni sehogy, erre ez kiszállt, megfogta az egész Opelt, velem együtt, értitek?, velem együtt, és visszaemelte az útra, úgyhogy meg kell győzködni, hogy maga akarja a dolgot, amire a többiek nem szóltak egy szót se, csak néztek a Bosszra, aki ezt a szótlan nézést nem nagyon szerette, gyorsan sört kért tehát, szétosztotta a szakasznak, és azt mondta, a Negyedik Birodalomra, s aztán jött a koccintás, a régi módon, ahogy az igazi németek hajdan csinálták, tehát hogy a koccintáskor átcseppenjen egy-két csepp a másik üvegére, vagy a kezére, ezzel le volt zárva aznapra az ügy, Florian meg reménykedhetett, hogy egy kis levegőt kap, mert hétközben nemigen merült föl az egész, inkább csak a hétvége felé, általában péntekenként, amikor láthatóan már a hétvégi gyűlések jártak a Bossz eszében, ha nem éppen az Opel, mert azért volt baj vele tényleg, hol a kardán, hol a vízpumpa, hol a hűtő, hol ez, hol az, gyakran jelzett valami, ami miatt inkább a szombati javításra kellett gondoljon először, ilyenkor mentek alkatrészért vagy az Adelmeyerhez, vagy az Eckardt-hoz, de semmiképpen nem az Opitz-hoz, azok nagyon fenn hordják az orrukat, meg ráadásul Renault-sok, az Opelhez fngjuk nincsen, okította Floriant, és mentek az Adelmeyerhez vagy az Eckardt-hoz, ami után neki már aztán nem volt szabad belépnie az udvarba, a Bossz beállt, Florian meg a láncot szaggató kutya ugatása miatt gyorsan becsukta utána a kaput, és annyit mondott, hogy na, akkor megyek, és ment, ha esett, akkor vagy a Herbstcafe-ba, vagy Ringer asszonyhoz a könyvtárba, ha nem esett, akkor a kedvenc helyére, a Saale partjára, ahol a sportpályák előtt állt két pad két gesztenyefa alatt, szinte közvetlenül a Saale partján, egy kis híd közelében, ezt nagyon szerette, és ha a Bossz szerelt, és nem esett, órák nyíltak meg neki, hogy ide, a rövidebbik padra a kettő közül, leülhessen egyedül, és továbbgondolja, amit a Köhler úrtól hallott, hogy megeméssze itt a padon a fejleményeket, ahogy most is itt ücsörgött, a kézilabdapálya viszonylag messze volt, alig hallatszott el idáig a kiabálás, és az járt a fejében, hogy mit is csináljon, hogy mi történhetett Berlinben, mert a válasz még mára sem érkezett meg, tegnap már volt fent Volkenant úréknál, már kérdezte a levélkihordót, de csak csóválták a fejüket, viszont már nem gúnyosan, mint az elején, inkább sajnálkozva, így hát volt min töprengenie, hogy ugyanis mit tegyen, vagy hogy kell-e egyáltalán bármit is, ezen törte a fejét a két gesztenyefa egyike alatt a kishídnál, mert hátha csak arról van szó, hogy túlzottan türelmetlen, hisz mégse várhatja el, hogy Németország kancellárja azonnal elolvassa, megértse, és már írjon is neki vissza, s így talán az a legjobb, ha átmenetileg türelemmel vagyok, döntötte el a két gesztenyefa egyike alatt a kishíd közelében a rövidebb padon, s aztán a Saale kis zúgójának hangját hallgatta, ahogy a sekély víz fürge hullámai meg-megtörnek ott, ahol néhány simára kopott patakkő az útjukba került, hallgatta a nyugodt, csilingelő, édes csobogást, és az eszébe jutott, hogy mennyire, milyen borzasztóan nehéz is összekötnie ezt a csobogást azzal a vákuumos térrel, ahol a semmiből valami lesz, a Köhler úr azt mondta erre különben, hogy ő éppen ezért függesztette fel a kvantumfizika tanulmányozását, és csupán az esti előadásain beszél még róla, és ott is csak addig, míg lesz elég jelentkező, éppen emiatt fordult el a kvantumfizikától, mivel nem tudta összeegyeztetni a józan eszével, úgyhogy valami olyat keresett, ahol csak és kizárólag a józan észre van szükség, amiről persze az Abendschule-ben nem beszél soha, ott marad az elemi részecskék csodálatos világa az elemi részecskék rettenetes világa helyett, kereste, és megtalálta, és ezért már évek óta csak a meteorológia foglalkoztatja, a saját kis amatőr meteorológiai állomása, a már az MDR-nél és az Ostthüringer Zeitungban is jegyzett Private Wetter-Station, amit hosszú évek munkájával egyedül épített ki, most már van mindene, ami kell egy ilyen Private Wetter-Stationhoz, tudja mérni a hőmérsékletet, a szélerősséget, a légnedvességet és a légnyomást, kezdetben ennyire volt képes, azonban azzal, hogy elterjedt a híre, és felhasználhatta a norvégok és az MDR meteorológiai szolgálatának adatait, egyre erősebb volt benne a vágy, hogy fejlessze a műszerparkot, ahogy nevezte, és például házilag elkészítsen, mert neki csak egy kéz alatt vásárolt Michelson–Martin-féle aktinométere volt, egy kémiai aktinométert, ami az ára miatt elérhetetlen maradt, de amúgy is, tette fel magának a kérdést, miféle hobbimeteorológus az, aki nem maga készíti el a mérőműszereit, úgyhogy elhatározta, megpróbálkozik a házilagos kivitelezéssel, s a kísérlet olyan fényesen sikerült, hogy rögtön a csodájára is jártak részben a szomszédok az utcából, akik nem értettek az egészből ugyan semmit, de jöttek az MDR-től meg az Ostthüringer Zeitungtól is, és akkortól kezdődött a gyümölcsöző együttműködés, Adrian Köhler, emelte fel egy kicsit a hangját Köhler úr, ezzel elismert idő-előrejelző állomással rendelkezett, pedig a hivatásosok nem nagyon szeretik az ilyesmit, rendszerint megmosolyogják az amatőröket, ahogy megmosolyogták az elején őt is, joggal amúgy, fűzte hozzá ilyenkor, de aztán a kémiai aktinométer házilagos kivitelezése miatt, hogy úgy fejezze ki magát, befogadták, azt reméli, és úgy hiszi, a DWD, a Norvég Meteorológiai Szolgálat és az MDR-esek is rápillantanak néha, talán, billentette egy kissé oldalra a fejét, az ő adataira, mit lehet tudni, mindenesetre viszonylag jó előrejelzéseket tud adni Kana-ra és környékére, és ő meg is elégszik ezzel, nem akar ő senkivel versenyezni, hogy is tehetné, egyszerűen csak szerelmes a meteorológiába, ez nem olyan, mint a kvantumelmélet, ahol a képtelenség elfogadása alapkövetelmény, itt, a meteorológiai előrejelzés esetén bár magától értetődően van viszonylagosság és bizonytalanság, mert valószerűségekkel dolgozunk, de csak addig, míg le nem esik a hó, vagy 28 fok fölé nem kúszik a nap, s ha ő havat jósolt előtte, akkor boldog lesz, s ha 28 fok fölötti hőmérsékletet, akkor is boldog, neki elég Kana, és elég, hogy az emberek, legalábbis néhányan itt, elismerik, hogy az előrejelzéseire érdemes figyelni, sokan úgy érzik, a Köhler úr szinte nekik jelez előre, hogy ne menjenek fel túl korán a 1062-esen Seitenroda felé, mert valószínű a hajnali páralecsapódás, s jobb ezt az erdei utat egy darabig elkerülni, vagy vigyenek magukkal esernyőt, mert valószínűleg esni fog, mégpedig 14 és 18 óra között 35 százalék eshetőséggel, és ez már elég magas százalék ahhoz, hogy az az esernyő ott legyen a szatyorban, ez nekem, mondta mosolyogva, elég, szóval, bevallom neked, Florian, hogy én ezt az egészet a magam szórakoztatására csinálom csupán, egyesek rózsákkal foglalkoznak, mások minden évben újrafestik a házaikat, én meg azt szeretném tudni, lesz-e köd a 88-as úton az előttünk álló három nap hajnalán, és ezért inkább később induljanak el a kanaiak az autóikkal, ez minden, mondta, tulajdonképpen neked is kellene találnod valami ilyen egyszerű tudományt, ami a kedvedre való, miért nem maradsz a tanult szakmádnál?, miért nem mész el péknek?, de Florian csak lehajtotta s rázogatta a fejét, mint aki azt akarja ezzel mondani, hogy sajnos, nekem ez nem adatik meg, én nem választhatok, nekem azzal kell foglalkoznom, aminek a lényegét maga, Köhler úr, mutatta fel a számomra, és én nagyon aggódom, ugyan, intette ilyenkor a Köhler úr, te csak ne aggódj, kedves fiam, majd a kvantumelmélet fizikusai megoldják egyszer, csak mi már ezt nem érjük meg, hát, ez az, nézett rá szomorúan a két nagy égszínkék szemével Florian, én is ettől félek, hogy nem, de nem kell félni, rázta meg a fejét a házigazda, és megigazította a szemüvegét, nézd az eget, nézd ezeket a felhőket, nézd a beeső napsugarakat, ezek kézzelfogható dolgok, nem kell annyira belemerülnöd ebbe az egész vákuum-ügybe, mert könnyen végleg elmerülsz, ráadásul ami téged annyira nyomaszt, az nem a kvantumelmélet csődje, hanem az ember korlátozott értelméé, ezt mondta, de Floriannak hiába, őt már olyan mélyen átjárta az az egyetlen gondolat, amit megragadott mindabból, amit a Köhler úr keddenként a Lichtenberg épületének alagsorában két éven át szép akkurátusan és tényleg megvilágító, szinte lázító erővel felmutatott, hogy meg kellett ott torpanjon, és meg is torpant, majd belesüllyedt, és el is merült benne végleg, ő úgy érzi, vallotta meg néha a Köhler úrnak, hogy ő már soha többé nem lesz olyan, mint volt annak előtte, mert soha nem gondolta volna, hogy a világ egy ennyire félelmetes tény veszedelme alatt ennyire ki van téve a bármikori pusztulásnak, de nem is csak a pusztulásnak, már a kezdetek kezdete megrémisztette őt, mondta, tudniillik ha minden ennyire a pengeélen táncol most a pusztulás előtt, ugyanilyen pengeéles kellett legyen a helyzet akkor is, amikor létrejöttünk, már nem tudok örülni annak, Köhler úr, ha felnézek az égre, csak elfog a rémület, mert annyira védtelennek érzem az egész mindenséget, annyira védtelennek, s mert mentora ilyenkor komolyan megriadt attól, hogy Florian még a végén elsírja magát, gyorsan igyekezett megvigasztalni, mondván, nézd, fiam, az egész csak fizika, tudomány, és a tudomány, ez kétségtelen, e pillanatban nem találja a választ a kérdésre, még, fiam, még nem, egyelőre nem, de ez így volt mindig, a tudomány folyton olyan kérdéseket vet fel, amelyekre egy ideig nem találja a választ, de ez a válasz aztán mégis, minden nehézség ellenére megszületik, és meg fog születni ebben a megoldatlan ügyben is, ebben te teljesen biztos lehetsz, és egy-egy efféle beszélgetés után, ahogy Florian elment, ő csak ült magába roskadva a fotelben, és magát vádolta, hogy miért beszél ő a fizika megoldatlan kérdéseiről neki, hisz egyrészt ez a gyerek, bár meglepően okos és fogékony, nem ért meg semmit igazán, csak átfordítja a maga sajátos rendszerébe, másrészt pedig ezekkel a rosszul értett ismeretekkel csak felesleges izgalomban tartja ennek a melankolikus rajongónak az amúgy is túlérzékeny lelkét, már többször abba akarta hagyni, hogy elemi részecskék csodálatos világát mond, mikor pedig az elemi részecskék világa épp hogy nem csodálatos, hanem borzasztó, ő ugyan nem veszi ezt annyira a szívére, de itt van ez az óriásira nőtt kolosszus, ez a gyerek, akivel szemben értelmetlen nemcsak mondogatni, hanem érvekkel alátámasztva meggyőzően hangsúlyozni is azt, amit persze most már az ő esetében késő, hogy a tudomány majd megoldja, nem biztos, hogy megoldja, nézett lehangoltan egy apró bogarat a padlón, ahogy egy vékony résben tör előre, valahonnan valahová, hiszen vannak kérdések, amelyek esetében a fizika a mai napig adós a válasszal, ami más szavakkal egyenesen azt jelenti, hogy a fizika a leglényegesebb és a legalapvetőbb kérdésekre nem tudja a választ, sőt, maga hozza saját magát folyton abba a helyzetbe, hogy megoldhatatlan kérdéseket tesz fel, vagyis önmagába ütközik, aztán ott hagyja az embereket a kétségbeesésükkel, hogy mi lesz ezek után, hogy mi lesz ebből, ami természetesen nem azt jelenti, hogy Floriannak igaza van, hogy tudniillik a Dirac-jóslat meg a Lamb-eltolódás kísérleti bizonyítása kinyitotta volna a Pandora szelencéjét, a jövő az ő szent meggyőződése szerint korántsem olyan ijesztő, Florian eltúlozza a dolgot, ugyanakkor Florian nem így gondolta, nem túloz ő el semmit, úgyhogy amikor felmerült benne, mivel egy idő után ez történt, hogy a levele el sem ért a Kancellárasszonyhoz, mert megakadhatott a bürokratikus útvesztőben, már nem a türelmet választotta, hanem hogy azonnal leül az első adandó órában, és új levelet ír, azzal a szándékkal, hogy ezúttal megvilágítja a következmények horderejét, de aztán, amikor eljött az első adandó óra, elsőként arra hívta fel a Kancellárasszony figyelmét, hogy a gond az, hogy a szubatomi állapottól az általunk már érzékelt méretek felé haladva egy folyamatos lassulásnak vagyunk a tanúi, odabent, az atomi, illetve a szubatomi káoszban – eltekintve attól, hogy ott már olyan sincs, hogy „sebesség” – egy irtózatosan gyors, vagy hát hogy nevezzem, ami még az irtózatosan gyorsnál is gyorsabb, nehéz itt a szavakkal, úgy írom tehát Önnek, Kancellárasszony, hogy folytatólagosan villanásszerű eseménysor megy végbe, és még ez is, ez a „villanásszerűség” is, tulajdonképpen csak megközelítően, sőt, félrevezetően fejezi ki, mi történik, sajnos, míg a nagyobb egységek felé egy fokozatosan lassuló szemléleti mező felé haladunk, azaz odabentről, a kvarkok mélyvilága felől nézve, ahol tehát nincs idő az időre, szóval ha innen haladunk föl a szemléletünkkel a makroszkopikus méretek felé, akkor egy nagyon, nagyon, nagyon belassult állapotban kell feltételeznünk az általunk világnak érzékelt Valamit, és csak ebben a rendkívül belassult állapotban van értelme időről és térről beszélni a létrejövetelek és az elmúlások őrült végtelenjében, mert amúgy egyáltalán nincsenek ilyenek a mélyben, és hát, itt a baj éppen, mert a valóság mélyszerkezetét tekintve ekkor PONT hogy nem valaminek a létrejöveteléről meg elmúlásáról van szó, ott, például az anyag és az antianyag közötti annihiláció világában nem jön létre semmi, és nem is múlik el, mert mire létrejön valami, már nincs, mert az ekkor felszabaduló foton az fény, a fény pedig tulajdonképpen a nincs maga, és idő és tér és sebesség sincs, egyáltalán semmiféle Valami sincs, sajnos, és még nagyobb baj, hogy ilyenformán semmi sincs valójában odalent a mélyben, ahhoz más nézethez kell emelkednünk, ahhoz más körülmények szükségesek, és ezeknek a körülményeknek pedig az a lényege, hogy – megismétli!!! – iszonytatóan be kell lassulnia a szemléletünknek, hogy térként és időként, események helyszíneként és tartamaként számunkra előálljon a Valami, de a szart, a szavak itt valóban felmondják a szolgálatot, és ekkor megállt a toll a kezében, hisz annyit még ő is tud, hogy így nem beszélünk, főleg nem egy Kancellárral, a Kancellárasszony szinte bizonyosan nem szereti a káromkodást, különösen a vulgárisat, márpedig ez számára nyilván az, ráncolta a homlokát Florian, és Angela Merkel arca rémlett fel előtte, majd az egész Angela Merkel, a mozgása, a tartása, a járása meg az a vonzó arc, ez a finom szépség, amire tekintettel kell lennie, nem mintha ő különösképpen közönségesen fejezte volna ki magát, erről szó nincs, a „szart” itt Kana-ban még az idős nénik is gyakran használják, de ebben az esetben, egy a Kancellárasszonynak írt levélben ez azért nyilvánvalóan megengedhetetlen, újra végigolvasta, és már nagyon szúrta a szemét, szégyellte, hogy kicsúszott itt a levél vége felé, viszont kihúzni sem tudja már, mert hogy néz ki így, hogy néz ki egy levél a Kancellárhoz, amiben ott egy áthúzott vagy átsatírozott „szar”, nem, újat kell, döntötte el, fogta tehát, és lemásolta az eddig írottakat egy üres A4-esre, de már a „szar” nélkül, és így megnyugodva úgy folytatta, hogy minderről azért ír, mert úgy gondolja, hogy az előző levelében vázolt fenyegető helyzet hátterét is érdemes megvilágítania, márpedig úgy véli, hogy a dolog horderejét kellőképpen mutatja a fent leírt hajmeresztő állapota a világnak, amiben élünk, és amiben meg vannak számlálva a napjaink, csak nem tudjuk, mennyi még, de lehet, hogy szinte semmi, és ezért vette ő magának a bátorságot, hogy emiatt szól a Kancellárasszonynak, reméli, hogy őnála megértésre talál, és várja nagyon a választ itt Kana-ban, ő Herscht, teljes nevén Florian Herscht, és nagyon várja a választ, s ezek után leragasztotta az új borítékot, és már ment is a postára, és bár most bőven volt rá ideje, hogy odaérjen, mégis loholt végig a Bahnhofstraße-n, meg aztán a Jenaische Straße-n, hogy végre a Roßstraße-n beálljon a sorba Jessica-hoz, Volkenant úr ki is szólt, mikor észrevette Floriant, hogy de hát mit csináljunk?, nem kaptál ma se semmit, mire Florian intett neki, hogy á, nem, most nem erről van szó, és felmutatta az új borítékot, jesszum pepi, csóválta meg a fejét Jessica, amikor átnyújtotta neki, és az meglátta a címzett nevét, már megint?!, Florian, hát nem vagy képes megérteni, hogy azok ott fönt soha nem olvasnak ilyen leveleket?, mi nem jutunk el hozzájuk, tudod, ők ott fönt a magasban, és a mennyezetre mutatott, aztán a padlóra bökött, és hozzátette, mi meg idelent, érted?, de Florian csak mosolygott, és kiszámolta a 80 centet, ő biztosra vette, hogy ez nem így van, Angela Merkel nem ilyen, ő meghallgatja az egyszerű polgárokat, ráadásul az elmúlt napokban már megnyugodott az első levele felől is, mivel biztosra vette most már, hogy a levele előbb-utóbb, bürokratikus útvesztő ide vagy oda, meg fog érkezni a címzetthez, csak a Kancellárasszonynak nyilván át kell gondolnia az ezernyi teendője közt, hogy mit is csináljon, hiszen az ügy nagyon fontos, mindennél fontosabb, ha ezt a Kancellárasszony megérti, márpedig ő mindent megtesz, hogy így legyen, akkor egész nyilvánvaló, hogy nem fog habozni, és összehívja a Biztonsági Tanácsot, mert természetesen ő, Angela Merkel, egyes-egymaga nem intézheti el a dolgot, sajnos, ehhez a világ összes vezetőjére szüksége van, de legalábbis a legfontosabbakra, akik dönteni tudnak, mégpedig viharsebesen, hisz az ügy nem tűr halasztást, megkönnyebbülve lépdelt a Roßstraße-n fölfelé, mert most a dombról a másik irányból akart lemenni a Porcelángyárhoz, amelynek közelében a Hochhaus állt, s amelynek a tetején, a hetedik emeleten lakott már a kezdet kezdetétől, hogy kikerült az Intézetből, s a Bossz felkarolta, mert tényleg így kell hívja, amit a Bossz vele csinált, tényleg neki köszönhet mindent, azt is, hogy ebben a Hochhaus-ban lakást kaphatott, azt is, hogy nem maradt munka nélkül ebben a nagy munkanélküliségben, a sütőipari tudással nem megy semmire, figyelmeztette a Bossz, nem volt semmilyen személyes tulajdona, csak egy hátizsákot szorongatott, úgyhogy vett neki egy szürke kezeslábast meg egy Castro-sapkát, és betanította a felülettisztításra, azaz igazi szakmát adott a kezébe, magyarázta neki, heti fizetéssel a zsebbe, meg a Hartz IV a lakásbérletsegéllyel meg minden, az ő élete biztos lábakon állt, és ezt a Bossznak köszönhette, akinek nem volt gyereke meg felesége se, ezért hát úgy volt Floriannal, mintha a fia volna, egy rám bízott gyerek vagy te, Florian, ezért azt csinálod, és úgy csinálod, és akkor csinálod, és addig csinálod, amíg én mondom, így kellett a szájába rágnia mindent, és állandóan ismételgetni, mert hát, mesélte a bajtársainak, hiába olyan, mintha egyetemre járt volna, egy mobilt nem merek a kezébe adni, mert az egyik oldalról egy zseni, de a másikról egyszerűen tökhülye ez a gyerek, meg valahogy nincs is tisztában önmagával, tudjátok, mekkora, de közben ha rákiáltasz, elszalad, ennek az eszébe se jut, hogy odaálljon, és visszavágjon, pedig ha megtenné, minket a puszta kezével kinyírhatna, ezt állítom, mire a többiek nem szóltak semmit, amúgy se beszéltek nagyon sokat, ez egy ilyen szakasz volt, kevés beszéd, sok tett, ez irányította őket, amikor péntek esténként vagy szombat esténként, vagy ha valami ünnep volt, összegyűltek, és megtervezték, kevés szóval, mi legyen, ha erőt kell mutatni, ha meg kell védeni, ha ellenállást kell tanúsítani, egyszóval ha jelen kell lenni, és persze, a valódi ünnepek, mert azok voltak bőven, a múlt gazdag, soha ki nem merítjük, jegyezte meg Fritz, és ezt se vehetik el tőlünk, nem volt köztük nevesített főnök, parancsnok, szakaszvezér, nem kiáltottak ki senkit, még a Bosszt is inkább csak véleményvezérnek tekintették, mert itt, miköztünk demokrácia van, ez, bajtársak, mondta hol egyikük, hol másikuk, tényleg demokrácia, ez a szakasz itt a nyílt, az egyenes, az őszinte beszédre és tettre épül, mert amit mi védünk, az érték, az egyetlen érték, ami egykoron megvolt, de ma már csak tőlünk függ, hogy fennmarad-e, ez van, bajtársak, ránk van bízva, mondogatták a Burgstraße 19-es házban, mely az övék volt, így is hívták, hogy a Burg, és ebbe, hogy Burg, a mocskos hatóságok se köthetnek bele megint, miközben tökéletesen kifejezte, mi tartja össze őket, a haza védelmének a vállalása, ennyi és nem több, és ez nem volt kevés, ez minden volt, egy velük teljesen ellenséges közegben, mert nagyrészt persze szemét söpredékből, gyávákból és megalkuvókból állt a város meg az egész drágalátos Thüringia, de maga az ország is, amit a hazug, és ahogy Fritz kifejezte: internacionális fiskális hatalmak sikeresen átjátszottak a teljességgel nemzetietlen hatóságoknak, kiveszett, mondták, kiveszett itt minden, ami a dicsőséges múltról, az apák és a nagyapák áldozatairól, az önfeláldozásról, a hűségről, a német eszméről és a faj büszke védelméről szól, így hát nekik, a keveseknek kell készen lenni, ezt tudták, erre nem szólította föl őket senki, mindenki önként jött, s találta meg a másikát, őket nem kellett megszervezni, a szakasz egyszer csak összeállt, és arra várt, hogy egyszer eljöjjön az idő, amikor léphetnek, ahogy nevezték a Negyedik Birodalomért indított harc kezdő pillanatát, egyszer eljön az X-Nap, erre vártak már évek óta, a napra és az órára, amikor kimondhatják, hogy eddig, és tovább nem, amikor felkelnek majd a támlátlan székekről a Burgstraße 19-ben, és kihozzák a fegyvereket a rejtekhelyekről, hogy nekilássanak, és akkor nem lesz kegyelem, erre ittak minden péntek vagy szombat este a Burgstraße 19-ben, vagy ha az igazi ünnepek lezajlása után visszatértek a Burgba, nem jártak semmiféle kocsmába, mint sok más hasonló társaság Thüringiában vagy Sachsenben, ők nem, mert nem akarták mutogatni magukat, vannak ilyenek, Thüringiában és Sachsenben, de máshol is, tudták, persze hogy tudták, akiknek elég, hogy állandó netes kapcsolatban vannak, meg aztán felvesznek egy barna szerelést, meg cseles zászlókat lengetnek erre-arra, mint Plauenben a május elsejei felvonulásokon, de az ő szemükben ez csak cirkusz, és ők nem cirkuszt, ők háborút akarnak, és nekünk nem a migránsoktól kell tartanunk, mondta a Bossz, ahogy ezek gajdolják nap mint nap, hogy így a migránsok, meg úgy a migránsok, meg hogy beeresztették az abroszfejűeket meg a becsavartfejűeket meg a lepleseket meg a pipásokat, akik majd így meg úgy veszik el tőlünk Németországot, a nagy fszmat, emelte fel a hangját, mi nem a migránsokra vagyunk kihegyezve, hanem a zsidókra, mert azok már elvették, ami a miénk, és nem és nem, nekünk nincs okunk szövetséget kötni senkivel, mert nem mi akarunk nagyok lenni, hanem azt akarjuk, hogy Németország legyen újra nagy, ezt vállalják, bólogattak a többiek, ezt és nap mint nap, ez lelkesíti őket, és ezzel lelkesítették egymást a Burgban, de nem dagályos szónoklatokkal, megvetették a dagályosságot, ez itt egy szakasz, ők pedig katonák, bajtársak egy súlyos, egy végzetes helyzetben, amibe Németország került, gyakran beszélt erről Floriannak is a Bossz, hogy lássa már tisztán, mi a nagy büdös helyzet, de Florianhoz a szavai el sem jutottak, figyelsz te egyáltalán?!, zörrent rá ilyenkor, és meglegyintette a nyakát, amire ő természetesen bólintott, hogy figyel, persze, de nem figyelt, mert csak az járt az eszében, hogy elég világosan sikerült-e kifejeznie magát a két levélben, amelyek között már több mint két hónap telt el, s hogy volt-e bármi értelme megemlíteni a másodikban, hogy az idő és a tér meg az úgynevezett események viszonylagossága előbb-utóbb a valóság biztos eltűnéséhez vezet, s egyáltalán helyes-e, hogy erről beszélt, és nem azt fejtette ki bővebben, mire is kell pontosan figyeljenek Berlinben, de erre nem talált megnyugtató feleletet, úgyhogy már ennek a második levélnek a feladását követő munkanapon megbánta, hogy behozta az idő s vele az összes alapfogalom kétségbeejtő megalapozatlanságát, ezzel csak összezavartam a Kancellárasszonyt, gondolta egyre idegesebben, mert ez nem a lényegről szól, a lényegről kell neki beszélnem, és nem az én megdöbbenésemről, az az én dolgom, a lényeg pedig Angela Merkel német kancelláré, neki kell lépnie, mert csak benne bízhat az ember, Angela Merkel megérti, mit mondok, feltéve, ha világosan és tömören fogalmazok, amiből aztán nem lett semmi, mármint a tömör megfogalmazásból, mert amikor aznap este, hogy munka után hazamehetett a Hochhaus hetedik emeletére, s leült, hogy újabb figyelmeztetést írjon Berlinnek, amely majd helyére teszi az előzőt, már nem volt képes a tömör megfogalmazásra, sőt, annyira ideges lett attól, hogy nem fogja tudni ezt a lényeget megragadni, hogy nem tudott leírni egy szót se, ráadásul másnap nem munkába kellett induljon, hanem egyenesen ütközetbe, ezt üvöltötte fel neki a Bossz jóval találkozásuk szokásos időpontja előtt, amikor kora hajnalban, tulajdonképpen még éjszaka felcsengetett hozzá, és ő álmosan pislogva kihajolt az ablakon, riadó!, Florian, riadó!, ma nem kell borotválkoznod, mert ütközet lesz, ordította, Eisenach-ból hívtak nem sokkal ezelőtt, magyarázta aztán az Opelben, és előrehajolt a kormány fölött, beletaposván a gázba, mert valaki megszentségtelenítette a Bachhaus-t, a legszívesebben a géppisztolyt hoztam volna, de egyelőre megnézzük, mi van, és megnézték, a múzeumként működő eisenachi Bachhaus ugyan nem Bach szülőháza, ahogy hitték régebben, magyarázta, miközben közeledtek a helyszínhez, mert az, a szülőház, feltételezhetően a Ritterstraße-n állt valaha, de tévedés ide vagy oda, ez az épület lett mégis a Bach-hagyomány ápolásának középpontja a városban, és ezt elfogadtuk, és ez így van rendjén, eddig tartott a magyarázat, mert közben odaértek, leparkoltak, közelebb mentek, s akkor a Bossznak csak egy artikulálatlan üvöltésre futotta, ahogy megállt a két graffitival szemben, melyeket a bejárati kapu két oldalán fújt fel valaki az éjjel akrillal, de előző este még nem volt ott, állította a múzeumőr, aki tegnap bezárt hatkor, minden úgy ment, ahogy mindig, bezártam a kaput, nyilatkozott a rendőröknek, még visszanéztem, így, ni, s mutatta, hogy hogy, mert mindig vissza szoktam, de minden úgy nézett ki, mint általában, úgyhogy az eset késő éjjel történhetett, mert este itt a téren még azért vannak néhányan, följebb meg fiatalok, aztán meg hajléktalanok szoktak üldögélni, sörözgetni, de azok nem lehettek, ebben biztos vagyok, azok eisenachi gyerekek, meg eisenachi hajléktalanok, komiszak, komiszak, de ilyesmire soha nem lennének képesek, ezt valami migráns csinálta, én meg mernék esküdni, hogy valami migráns, és széttárta a kezét, és aztán pontosan úgy, ugyanazokkal a szavakkal újra meg újra elmesélte az érdeklődőknek és az elborzadóknak, akik látva a nyüzsgést meg a villogó rendőrautót, gyorsan idesereglettek a nyitás után, ők meg nekiláttak, a Bossz jó alaposan, hiszen vagy ötven-hatvan helybeli bámulta, mit csinál, megvizsgálta a festék anyagát, mintát vett, az ujjai közt lassan szétmorzsolta, s közben lehunyt szemmel a magasba nézett, mint aki nemcsak vizsgálja, de erősen vizsgálja az ujjaival azt az anyagot, aztán hümmögött, mintát vett megint, a szájába tett egy csipetet a festékből az ujja hegyével, majd köpött egy nagyot, s dühödten rávágott ököllel a falra, hogy telibe találja a bal oldalra felfújt állatpofát, amire a nézőközönség hátrább húzódott egy kicsit, végül odaszólt Floriannak, hogy hozza az ilyen oldót meg az olyan kefét meg ezt a festékszórót meg azt a dörzspapírt, Florian meg hozta, láthatóan meg volt szeppenve, de nem a helybeliektől, hanem a Bossz szokatlan viselkedésétől, nem értett az egészből semmit, meg volt kicsit zavarodva, tudta, hogy nagy a baj, ha a Bossz ilyen, mert mit akart az a görény?!, horkant fel az kivörösödött fejjel már a kocsiban visszafelé, mi akar az lenni, hogy WIR, és mi az a FARKASFEJ hozzá, meg tudod ezt nekem magyarázni?!, nem tudod, mert aki ennyire görény, azt nem lehet megmagyarázni, mert most mondd meg, milyen elbszott okból szentségtelenít meg egy ilyen csüngő szájú rohadék, mialatt csorog kifelé a nyála meg a taknya a horgas orrából, miért gyaláz meg valaki egy ilyen helyet, ez Nemzeti Szimbólum!, ez a BACHHAUS!!, ez EISENACH!!!, a krvanyjukat, Florian, én megölöm, bzmeg, én meg fogom találni, és a két kezemmel fojtom meg az ilyet, lassan, amilyen lassan csak bírom, hogy lássam, ahogy kidülled a szeme, ahogy kilóg a nyelve a gazembernek, mert ezért fizetni fog, ezért megfizetünk, és ütötte a kormányt, és hol gázt adott, hol lefékezett, nem is nézett a tükrökbe, Florian félt, hogy egyszer egy fékezésnél hátulról beléjük jönnek, levágom a fszát, ordított tovább a Bossz, beteszem a nyálcsorgatós szájába, aztán fogok egy festékszórót, azt meg feldugom a SEGGÉBE, érted?!, Florian?!, figyelsz?!, ő erre ijedten bólintott, de remegett a feje, annyira feszült volt, és annyira mereven nézte maguk előtt az utat a 88-ason, aztán a 90-esen hazafelé, nem mert szólni semmit, nem mert kérdezni semmit, pedig lett volna mit, mivel ahogy a Bossz, úgy ő sem értette, vajon mit jelenthet az, ha valaki a Bachhaus bejáratához két ilyen érthetetlen graffitit fúj fel, ilyen még soha nem történt velük, mióta a Bosszal dolgozik, graffitiket betonfalakról, félreeső házakról, hidak alatt, vasút mellett, vonatokról, külvárosi tűzfalakról, ilyesféle helyekről kellett a leggyakrabban letisztogatniuk, de egy múzeumról, ez teljesen példátlan és megbotránkoztató volt az ő szemében is, maga a Bossz azt magyarázta, hogy ezek, mármint azok, akik graffitikkel randítják el a világot, hálistennek szobrokat, szökőkutakat, palotákat, templomokat vagy éppen múzeumokat soha nem támadnak meg, állítólag ez íratlan törvény köztük, és akkor tessék, itt van, hogy mégis, ráadásul a Bachhaus, ez még akkor is megdöbbentette volna, ha nem döbbentette volna meg az, amilyen állapotba a Bossz került a dologtól, mert ilyenbe még sose, bár Florian tudta, mit jelent a Bossznak Johann Sebastian Bach, tudta, hogy a Bossznak Bach nem csupán egy zeneszerző a sok közül, hanem az ő szemében Bach egy mennyből jött égi jelenség, egy próféta, egy szent, aki, mint Floriannak gyakran elmondta, ha jobb napjuk volt éppen, minden egyes hangjegybe be-le-ír-ta, mi a Német Szellem, mi a németség kapcsolata a Legnagyobb Eszmékkel, a legszívesebben nem Hitlert, vagy Müllert, vagy Dönitz-et, vagy Modelt, vagy Dietrich-et, vagy egyenesen Dienelt festette volna fel a szakasz zászlajára, mint a többiek, hanem a BACH-ot, de mindig lehurrogták, és azt mondták, inkább Hitlert, vagy Müllert, vagy Dönitz-et, vagy Modelt, vagy egyenesen Dienelt, így nem tudtak megegyezni, úgyhogy a rejtett zászlóra még eldöntetlen maradt, ki kerül fel, a lényeg, hogy addig is a legtitkosabb helyen őrizték, nem a Burgban, ahol másodszor is lecsaphattak rájuk, mert a nagy balhék után egyszer már velük is megtörtént, valamelyik rohadék feljelentette őket, jött egy Különleges Egység, és meghurcolták Fritz-et, akinek a nevére a házat bérelték, de nem fogtak ki rajtuk, mert még a saját törvényeiket se ismerik, viszont bármikor bekövetkezhet újra, tehát a legfontosabb dolgaikat jó néhány szétszórt és soha ki nem mondott helyre vitték, de hagyjuk, mondta Floriannak a Bossz, amikor saját maga hozta szóba a zászlót, amire én, mondta, és magára mutatott a jobb kezével, miközben a ballal a kormányt tartotta, első és legutolsósorban is kizárólag a BACH-ot tudom elképzelni, ezért alapítottam meg a Kanai Szimfonikusokat, és ezért kell neked is elmélyedned abban, amit minden szombaton a próbán hallasz, mert ahhoz, hogy megértsd őt, hallás kell, a lelked megvan hozzá, de a hallásod nincsen, és megint jött egy pofon, Florian behúzta a nyakát, és egykedvűen bámult kifelé a szélvédőn az útra, és amikor a Bossz újra belekezdett, hogy téged mindig csak az univerzum érdekel, nadehát mit érdekel téged az univerzum, miért nem a Bach-hal foglalkozol, a Bach itt élt, és itt élt az összes Bach, ha nem tudnád, és ekképpen ez egy Nemzeti Bachterület, az igazi német Thüringiában a Bach-hal foglalkozik, nem az univerzummal, mert Wechmartól Lipcséig tart nekünk az univerzum, megértetted? fel tudod fogni?, Florian bólintott, de nem értette meg, és kezdett visszatérni az élet a rendes kerékvágásba, fel sem merült bennük, hogy ami Eisenach-ban történt, az megismétlődhet, a barbár támadás egyszerinek tűnt, egy idő után már maga a Bossz se hozta szóba, teltek a hónapok, átfutottak a nyáron, aztán bele az őszbe, már hidegre fordult, de alig kellett fűteni, azaz alig kellett volna, de a Hochhaus-ban nagyon fűtöttek, ki kellett nyitni az ablakot, mert az enyhébb napokon már annyira meleg volt éjjelente, hogy nem bírt aludni, csak nyitott ablak mellett, aztán jött az igazi tél, aztán egy nap a rádió bemondta, hogy ennek is vége, mert itt a tavasz, s már megint szinte belerohantak a nyárba, majd beköszöntött a nap, ameddig Florian határidőt adott a Kanzleramtnak, hogy megérkezzen a válasz, de nem érkezett meg, és ettől a határidőtől fogva úgy vélte, hogy a Kanzleramtban egy bizonyos hivatalnok az akadály, csak ez lehet, majdnem egy évük volt rá, de most már augusztus 31. van, így Florian még utoljára felment a postához, tudomásul vette, hogy ma sem érkezett semmi, lesietett a hegyről, beült az Ilona-hoz a büfébe a Baumarktnál, kért egy Bockwurstot meg egy Jim Himet, és ezúttal nem vett részt a vendégek közt zajló beszélgetésben, azaz nem hallgatta őket, hogy milyen pimaszmód lassan halad az útjavítás a 88-ason, meg hogy már megint egy napot késett a Hartz IV, és senki nem csinál semmit, még egy elnézés, annyi se, mert el kellett döntenie, hogy ő mit csinál, és el is döntötte, megette a Bockwurstot, megitta a Jim Himet, és felment a Hochhaus-ba, elővett egy A4-es lapot, kétrét hajtotta, a hajtásnál letépte a felét, és a papírnak a felső felére aztán csak annyit írt, hogy Angela Merkelnek, a Német Szövetségi Köztársaság kancellárjának, aztán jött, hogy Sehr geehrte Kancellárasszony, szeptember 6-án délben érkezem, Herscht, és betette egy borítékba, megcímezte a szokott módon, feladta Volkenantéknál, majd a Köhler úrhoz sietett, aki pont ezen a napon azzal fogadta, hogy jó, hogy jön, mert fontos beszélnivalója van vele, leültette, s miután ő maga egy jó ideig föl-alá járkált a szobában, és hallgatott, megállt Florian előtt, két ujjal megigazította az orrnyergén a szemüvegét, és azt mondta, nézd, fiam, el kell mondjak neked valamit, elsősorban azt, hogy te összemosol két dolgot, legalább kettőt, mindabból, amit én neked elmagyaráztam, te úgy gondolod, hogy a valami a semmiből keletkezik, ezért a valami a semmiben is fog kikötni, és soha nem hallgattad meg, amikor ezt mindig fenntartással kezeltem, nem figyeltél jól, ezért most jól figyelj, a következtetések nagyon érzékeny premisszáktól függenek, nem lehet felelőtlenül következtetéseket levonni, én eredetileg matematika- és fizikatanár vagyok, de csak tanár, és nem magasan képzett tudós elme, és lehet, hogy ezért nem beszéltem soha elég világosan, így azóta sem sikerült hiteles képet adnom azokról a kérdésekről, amelyekről engem elkezdtél faggatni, most azonban nem nézem tovább, hogy egyre jobban belelovalod magad a saját interpretációdba, mert hallom Volkenantéktól, hogy te Angela Merkelnek küldözgetsz leveleket, ne tedd ezt, fiam, Angela Merkel soha nem fogja elolvasni a te leveledet, el se juttatják hozzá, de ami még rosszabb volna, az az, ha eljuttatnák, mert akkor mit gondol majd Angela Merkel mirólunk itt Kana-ban?, hogy mindenki megbolondult?!, mert tudom én, vagy hát pontosabban sejtem, miről írdogálsz te Angela Merkelnek, tisztában vagyok vele, mitől vagy te annyira megijedve, erről írtál neki, igaz?, igaz, válaszolt a saját kérdésére, mert Florian hallgatott, de kedves fiam, ült most le Floriannal szemben,

valahonnan valahová

hiába mondtam már jó párszor, csak te erre soha nem figyelsz, hogy összekeversz két dolgot, az Ősrobbanás utáni első századmásodpercben feltehetően lejátszódó eseményeket és az azóta is és a mi jelenünkben is éppen játszódó folyamatokat, összekevered őket, és azt hiszed, a „semmiből keletkezés” az most történik, de nem, fiam, figyelj rám, mert feleslegesen kínozod magad, az Ősrobbanásra vonatkozóan, ráadásul csak egy elméletben, és nem kísérletileg igazoltan, valóban felvetődött az az arányszám, amit én úgy magyaráztam el, hogy az anyagi világ létrejöttének eme magyarázata szerint 1 milliárd anyagi részecske mellett szinkronicitásban 1 milliárd antianyagi részecske keletkezik, majd egyszer csak, vagy rögtön az univerzum keletkezésének első századmásodpercében, ezt tényleg nem tudjuk még eldönteni, az 1 milliárd anyagi részecske plusz egy anyagi részecske után nem keletkezik 1 milliárd antianyagi részecske plusz egy antianyagi részecske, és így előáll a plusz egy anyagi részecske mint többlet, mint az anyagi világ kiindulópontja, amiből van a valami, az anyagi világ, a valóság, de ez az Ősrobbanás táján játszódott le… … …

Szivárványpászmák

a semmiben a semmiből

valahonnan valahová

hogy eltűnik a világ

a csend Berlinben

csak annyit üzennek, hogy vannak

Bach esetén nincs könnyű

mélyebb vigaszt nyújtott

púpos gömböket adott

a nagyság közelében

Falsche Welt, dir trau ich nicht!

semmi más nincs, ami tökéletes, csak

és világoskék

a teljes ürességre

Köszönettel tartozom:

Etesi Gábornak

Tábori Andrásnak

Rüdiger Hänsch-nek, az erfurti Ermittlungsdienst vezetőjének

Clemens Meyernek

Vincent-nek

Klinger Ottónak és munkatársainak

MAGVETŐ
KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Szegő János
Kézirat-előkészítő Balogh Emerencia
Korrektor Schmal Alexandra
Műszaki vezető Takács Klári
Művészeti vezető Pintér József

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2021, 2025
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 14 4074 4

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL Open Font Licence