A fordítás az alábbi mű alapján készült:

K. F. Breene: A Ruin of Roses (Deliciously Dark Fairytales #1), 2021

Fordította VARGA BELLA

Copyright © 2021 by K. F. Breene

All rights reserved.

The people, places, situations and craziness contained
in this book are figments of the author’s imagination
and in no way reflect real or true events.

Hungarian translation © Varga Bella, 2022

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2022

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Sebes Miklós

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Pócsi-Fodor Petra

Korrektúra: Valentin Kristóf

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2022

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5705-39-9

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Ez a könyv az olvasóké.

Több fűszert kívántatok. Azt akartátok, hogy bevaduljak.

Nos, megkaptátok. Remélem, nem bánjátok meg.
De azért tartsatok kéznél egy gyöngysort… szükség esetére.

Ha kell, szorítsátok meg.

Nem lettem volna képes mindezt létrehozni,
ha nem vagytok a sarkamban.
Örökké hálás leszek érte.

Különleges köszönet Amber Hyde-nak és
Heather Rainwater-Alvaradónak a címekért,
amelyek segítettek abban, hogy előre haladjak.

ELŐSZÓ

Mélységes morgás dübörgött keresztül a Tiltott Erdő fái között. A szívem a torkomba szökött.

A szörnyeteg!

A legközelebbi fához ugrottam, és hátamat a durva kéreghez szorítottam. A gyapjúból készült táskám keresztben lógott a testemen, benne a különleges szállítmánnyal, amelyet az örökfűmezőről loptam el. Ha a szörnyeteg ezzel együtt talál rám – illetve ha egyáltalán rám talál a Tiltott Erdőben –, nekem annyi. Azonnal megöl, ahogy számtalan előttem járóval megtette már, függetlenül attól, hogy még csak tizennégy éves vagyok.

Nem számított, hogy túl fiatal vagyok az átváltozáshoz, amikor az még lehetséges volt számunkra – az átok előtti időben. Ha elég idős vagyok ahhoz, hogy lopjak, akkor ahhoz is elég idős vagyok, hogy meghaljak a bűneimért.

Megreccsent egy ág. Mintha egy óriási láb taposna a száraz füvön. Még egy lépés. A teremtmény lassított. Vagy meghallotta, hogy van valaki a közelben, vagy egyszerűen megérezte a szagomat.

Elfojtottam a lélegzetemet és szorosan behunytam a szememet, a kezeim remegtek. Hangos szuszogás hangzott fel a csendben. A szörnyeteg szimatol így áldozata után.

A szüleim azt sem tudták, hogy idejöttem. Nana megbetegedett, a szörnyű átok egész királyságunkat megmérgezte. Mindenki azt mondta, erre a betegségre nincsen gyógymód. De én kitaláltam valamit. Le tudtam lassítani a folyamatot, legalábbis valamennyire. Az örökfű nevezetű növényre volt szükségem hozzá, de nekünk nemigen volt olyanunk. Még mindig csak tanultam, hogyan kell megfelelően termeszteni. Senki más a faluban nem igazán tudott mit kezdeni vele. Valamilyen okból ez a feladat rám várt. Tudtam, hogy egyszer úgyis ki fogom találni, mit hogyan kell csinálnom, tudtam, hogy képes is vagyok rá, de ott és akkor úgy tűnt, éppen kifutottam az időből.

Égett a tüdőm. Nem mertem levegőt venni.

Még több száraz fű recsegett a szörnyeteg hatalmas talpai alatt. Pontosan felém tartott.

Nyüszítés szakadt ki ajkaim közül. Egyik kezemmel befogtam a számat, de már túl késő volt. A lépések abbamaradtak. Meghallott…

Vastagon bebugyolált a sötétség. Csend volt.

Aztán a szörnyeteg hirtelen felbődült, amitől majdnem kiugrottam a bőrömből. A félelem elárasztott adrenalinnal, és már rohantam. Olyan gyorsan, ahogy csak tudtam. Keresztültörtetve a bokrokon. Kerülgetve a fákat.

A lépések közeledtek. Olyan gyorsan jött! Hogyan menekülhetnék innen?

Hangos morgás hangzott jóval fölöttem, a szörnyeteg fújtatása egyre közelebbről hallatszott, ahogy mozgott. Ha a feje ilyen magasan van a talajhoz képest, akkor sokkal nagyobb, mint ahogy a szóbeszédből sejteni lehetett.

Egy sornyi bokor állt előttem sűrű falként, két fa is nőtt benne, keskeny átjárót alkotva a szúrós tövisek között. Éltem a lehetőséggel, és átsiklottam közöttük.

Csusszanás hangzott fel mögöttem, és ahogy visszapillantottam, két hatalmas, éles és hosszú karmokban végződő lábat láttam, amely felkavarta a port. A szörnyeteg éppen a nyílás előtt torpant meg.

Most már sírtam. Nem tehettem róla. De iparkodtam tovább négykézlábra ereszkedve, így csúsztam-másztam. A fölöttem lévő sűrű levélzet elrejtett. Tüskék hasítottak a bőrömbe. Csak másztam, most már a térdemen és a könyökömön.

Hallottam a szörny lélegzetét magam mögött. A szagomat követte.

Az előttem lévő sötét lyuk a végét jelentette ennek a természetes alagútnak. Vér csurgott le az arcomon onnan, ahol egy tövis feltépte a bőrömet. Az örökfűvel teli táska összenyomódott a testem alatt. Tudtam, hogy az elixíremnek ez nem válik előnyére, de nem volt túl sok választásom.

Ki kellett jutnom onnan. Nana élete függött tőle. Már nagyon csúnyán köhögött, és egyre gyengébben lélegzett. Segítségre volt szüksége.

Összeszedtem minden bátorságomat, és felemelkedtem guggoló testhelyzetbe a sötétben. Kinéztem a csillagtalan éjszakába. Mindenfelé fák magasodtak, a földön gaz és tüskés bokrok alkotta szőnyeg lapult. Semmi nem moccant. Lehet, hogy a szörnyeteg elment?

A szívem legmélyén tudtam a választ, de a félelem mindennél erősebb volt.

Arra gondoltam, hogy ott is maradhatnék, de a szörnyeteg kivárhatja, amíg elindulok. Vagy bejöhet utánam ebbe a növényi alagútba. Mindenki azt mondta, a pofáját páncél védi. Néhány inda és tüske aligha állítaná meg.

Előrerohantam, miközben fojtogatott a zokogás.

A szörnyeteg morgása követett még közelebbről. A lélegzetem zihálva, szaggatott, zaklatott lökésekben tört elő belőlem. Két öklöm a levegőt csépelte. Megkerültem egy fát. Az erdő pereme már ott volt előttem. Tudtam, más szörnyek képesek átlépni azt a határt, de a szörnyeteg, a Tiltott Erdő őrzője nem teheti meg.

A falunk apró fényei ugrándoztak a könnyektől homályos tekintetem előtt. Gyertyák égtek az ablakokban. Tüzek a kertekben. Vártak rám. Ott voltak szinte karnyújtásnyira előttem.

A közvetlen közelemből felhangzó üvöltés megrázta a csontjaimat.

Utolért a vég.

ELSŐ FEJEZET

Ragyogó aranyszín szemek szakítottak ki álmaimból. Rémült lélegzetvétellel ébredtem, és hirtelen felültem az ágyamban. A hajam verejtéktől csapzottan ragadt az arcomhoz. A hálóingem a hátamhoz tapadt. Rémálmom volt.

Nem, ez rosszabb, mint egy rémálom. Egy emlék.

Még mindig élénken élt emlékezetemben, ahogy tizennégy évesen áttörtem azon a fasoron, és a lábam megakadt egy kőben. Elzuhantam, az arcomon csúsztam. Mikor már nem gurultam tovább, csak feküdtem ott a hátamon, arcommal a rengeteg felé.

Azok az aranyszínű szemek a sötétség fátylán keresztül engem fürkésztek. A szörnyeteg feje képtelen magasságokból rémlett a kusza ágak között. Nem láthattam a testét. Az éjszaka teljesen elnyelte.

Ennyi év után ez a kép még mindig vissza-visszatért az álmaimban. Már kilenc éve.

Szaggatott, hörgő köhögés szakított ki a pánik ismerős érzéséből. Nagy levegőt vettem, hogy visszatérítsem magamat a jelen valóságába. A köhögés megint felhangzott. Apától jött. Az állapota egyre romlott.

Elgyötörten sóhajtottam, hátrasimítottam a hajamat és lelöktem a takaróimat.

Sable, a húgom szintén összerándult és felébredt az enyém melletti keskeny kis ágyán a szűkös szobánkban. Nem sok mindenünk volt, de legalább tető a fejünk fölött igen, legalábbis egyelőre.

Tompa holdfény derengett át a viseltes függönyön, épp csak hogy kivehettem a húgom arcát a homályban, ahogy rémülettől kitágult szemmel fordult felém. Pontosan tudta, mit jelent a köhögés.

– Ne aggódj – mondtam rögtön, és a földre lendítettem a lábaimat. – Rendben lesz. Van még a semlegesítő elixírből, még nem fogytunk ki belőle.

Bólintott, felült, és a mellkasához szorította a takaróját.

Tizennégy éves volt, pont annyi, mint amikor én épphogy csak túléltem a szörnyeteget, hogy aztán mégis elveszítsük Nanát.

De most valahogy másképpen álltunk. Azóta is elszántan dolgoztam a különleges örökfű-elixíren, amit feltaláltam. Még mindig nem tudta megsemmisíteni az átok minden hatását, de jelentősen lelassította ezeket, és a legtöbb következményt hatástalanította. Ennek köszönhetően, és mert megosztottam a falubeliekkel az elixír receptjét, és segítettem is abban, hogy mindenki el tudja készíteni, ebben az évben eddig csak egyetlen embert veszítettünk el. Ha végre elmúlik a tél, a tavasz majd új életre kelti a kertjeinket. A növényeink többnyire téli álmot alszanak, és csak kevés új levelet növesztenek a tél folyamán. A kicsiny kertek nem tudnak minket megmenteni, ha valaki veszélyeztetett állapotba kerül. És most sokan voltak így közülünk.

Hannon, az idősebbik fivérem lökte be az ajtót, és bedugta a fejét a szobába. A vörös haja úgy kavargott a feje körül, mint valami szélvihar. Sápadt képét szeplők tarkították. Velem ellentétben ő soha nem volt képes lebarnulni. Csak két színe volt: vörös és fehér.

– Finley! – mondta, mielőtt még észrevette volna, hogy már ébren vagyok. Nyitva hagyta az ajtót, de hátralépett, várva, hogy kimenjek.

– Romlik az állapota – mondta halkan, mikor kiléptem a folyosóra. – Már nincs túl sok ideje hátra.

– Máris tovább bírta a betegséget, mint bárki más. És továbbra is bírni fogja. Pár dolgot javítottam a recepten. Rendben lesz.

Tettem egy lépést apám szobája felé, amely az enyém mellett volt, de a bátyám megfogta a karomat, és megállított. – A napjai meg vannak számlálva, Finley. Mit gondolsz, meddig mehet ez így? Szenved, és a kicsik is látják, ahogy szenved.

– Csak azért, mert fogyóban vannak a friss örökfűlevelek. Amint jön a tavasz, jobb lesz, Hannon, majd meglátod. Megtalálom apánk számára a gyógymódot. Nem fog Nana és Mama sorsára jutni. Nem engedem. Megtalálom a gyógymódot. Kell hogy legyen gyógymód.

– Az egyetlen gyógymód az lenne, ha megtörhetnénk az átkot. De senki se tudja, hogy lehet megtörni.

– Valaki biztosan tudja – mondtam halkan, és kinyitottam Apa szobájának ajtaját. – Valakinek ebben az istenverte királyságban tudnia kell, hogy hogyan lehet megtörni. És én meg fogom találni azt a személyt, és kiszedem belőle a titkot, az hétszentség.

Az ajtó melletti asztalkán egy gyertya fénye vibrált reszketegen a gyertyatartóban. Felvettem, és tenyeremmel védve a lángját, odasiettem Apa ágyához. Két szék állt az ágy mellett, mint mindig. Olykor köréje gyűltünk, amikor Apa jól érezte magát. De mostanában inkább virrasztáskor használtuk őket, hogy felindultan nézzük, amint apánk az életébe kapaszkodik.

Apám rajzos arca hamuszürke volt a gyertyafényben. A szemhéja reszketett, mintha rémálom ejtette volna csapdába.

És így is volt. Mi mind egy rémálom foglyai lettünk. Az egész királyság. Az őrült királyunk a Démonkirály agyafúrt varázslatát használta fel saját haragja levezetésére, és mi mind ennek a következményeitől szenvedtünk. Kivéve magát a királyt. Ő ugyanis kinyiffant, és magunkra hagyott minket, hogy elrohadjunk. Micsoda kiváltság. Nem került nyilvánosságra, hogyan halt meg, de reméltem, hogy kínkeserves pöcsrák végzett vele.

Letettem a gyertyatartót az ágy melletti kisasztalra, aztán ellenőriztem a kandallót a szoba másik felében. A fekete széndarabok bíbor lángokkal lobogtak, elég hőt adva ahhoz, hogy melegen tartsák a felettük lévő teáskannát. Sohasem tudhattuk, mikor lesz szükségünk forró vízre. Mivel az átok egyebek között megfosztott minket a civilizáció olyan áldásaitól is, mint az elektromosság meg a vezetékes víz, és jóformán visszataszított minket a sötét középkorba, kénytelenek voltunk azzal dolgozni, amink még megmaradt.

– Dash azt mondja, alig maradt már használható levelünk, és amit tavaly vetettél, még nem terem – mondta Hannon.

– Nem vetettem… mindegy. – Nem kezdtem el magyarázni, hogy az örökfű minden évben magától kel ki, ha sikerül jó talajjal és figyelemteljes törődéssel lenyűgözni. Hannon nem igazán értett a kertészkedéshez. – Dashnek meg nem kellene összevissza dumálnia.

Dash volt közülünk a legfiatalabb, tizenegy éves, aki többet ugrabugrált, mint amennyit bármire is figyelt… kivéve, amikor éppen magamban motyogtam, úgy tűnik. Nem jutott eszembe, hogy esetleg ki is hallgathat.

– Jó vagyok a kertészkedésben és a növények gondozásában, de nem vagyok jó boszorkány, Hannon. Ez csak hobbi, nem varázslat. Talán nincs errefelé heredermesztő hideg, de elég hideg van ahhoz, hogy a satnya növény ne növekedjen. Csak egy kis napsütésre van szükségünk. Kérve kértem az istennőt, de nagyon úgy tűnik, hogy fütyül ránk. Még hogy istennő, nyasgem. Talán vissza kellene térnünk elődeink hitéhez. Ők egy egész sereg istenséget imádtak, akik egy hegy tetején csücsültek, vagy mi. Talán egyikük most idefigyelhetne.

– Túl sokat olvasol.

– Létezik olyan, hogy túl sok olvasás?

– Akkor túl sokat ábrándozol.

Vállat vontam. – Hát az lehetséges.

A kis gyógyszeres készletem ott várt a sarokban egy fatálcán: gyógyfüvek, mozsár és mozsártörő. A két csenevész levél a cserépedényben már megszáradt alkonyatkor, a nap kihunyó sugarainál.

Ez a gyógyító recept igazán nagyon költői. Csontig hatolóan költői. Rengeteg olvasásba és próbálkozásba, kudarcok sorozatába tellett, mire kitaláltam, mi működik a lehető legjobban, és még nem volt vége. Szinte biztos voltam benne, hogy a Démonkirály valahol jót röhög a markába. Rajtam és mindannyiunkon. Ő volt az a rohadék, aki elvette a király összes aranyát, és kitalálta ezt az átkot, amely megfertőzte teljes királyságunkat. A király alattvalói itt állomásoztak a földünkön, hogy nézzék a szenvedésünket. De nagy kár, hogy nem rohadnak ott valamennyien a föld alatt a királlyal együtt. Azt érdemelnék mind, baromarcú patkánybaszó faszkalapok.

– Ez micsoda? – kérdezte Hannon, akinek sokkal jobb a modora, mint az enyém, bár ez nem túl nagy teljesítmény. Elég alacsonyra tettem a lécet.

– Semmi – mormogtam. Nem túl nőies dolog káromkodni, vagy legalábbis a mi őskorba taszított falunk általában ezt jelezte vissza nekem. Mint ahogy az sem volt túl nőies, ahogy lepattintottam őket, ha görbe szemmel néztek rám. Nagyon feszült volt az egész falu, és két rézgaras híján, amiket legalább összedörzsölhetnénk, mind ilyenek voltunk.

Apám összerándult, minden köhögésnél görcsölt.

Küszködve, hogy higgadt maradjak, reszkető kezekkel zúztam össze a mozsárban a leveleket. Átható aroma rohanta meg az érzékeimet, mintha érett sajtot kevernénk fokhagymával. Lehet, hogy a levelek kicsik, de dúskálnak a gyógyító varázslatban.

Apánk az ágy széle felé gördült.

Hannon egy pillanat alatt ott termett, mellé ült, és felemelte a vödröt a padlóról. Segített apánknak fölé hajolni és hányni. Tudtam jól, hogy a hányás tele lesz vérrel.

– Koncentrálj – mondtam magamnak halkan, és két csepp esővizet csurgattam le ujjaim hegyéről az összezúzott levelekre. Hajnalban gyűjtöttem. Úgy tűnt, ez a leghatékonyabb.

Mikor ez megvolt, belehintettem a többi gyógynövényt, amelyeket sokkal könnyebb volt fellelni – egy ágacska rozmaringot, egy levél kaprot, egy csipet fahéjat. És végül beletettem azt az összetevőt, ami majdnem olyan fontos volt, mint az örökfű, egy egész, egészséges, vörös rózsabimbót.

Az is fontos volt, hogy vörös legyen. A többi közel sem hatott ilyen jól. Fogalmam sem volt, mi köze van a vörös rózsáknak a démonokhoz vagy a vezérük átkához, de ez az összetevő tízszeresére növelte az elixír hatékonyságát. Ebből arra következtettem, hogy lehet még valahol egy vagy két olyan összetevő, amit nem próbáltam ki, és elősegíthetik a gyógyító hatást. Hosszú távú gyógyhatásra lenne szükség, amikor nincs szükség újabb és újabb kísérletekre, csak hogy mindig ugyanazt a hatást tapasztaljuk. Valamire, ami teljes egészében megszünteti a betegséget. Ha van ilyen valahol, akkor én meg fogom találni. Remélhetőleg még időben ahhoz, hogy megmentsem Apát.

Apa hörgése sürgetett. Szaggatott lélegzete küszködve tört elő összeszűkült torkából. Legalább a szíve erős volt. Anyánkat egy szívroham vitte el egy évvel ezelőtt. A testét túl nagy nyomás érte, és a szíve feladta a küzdelmet. Akkor még nem volt elég hatásos az általam készített elixír sem. Apánknak több idő jutott.

Kell hogy még több ideje legyen.

– Őszintén szólva, Dashnek igaza van – szólaltam meg a mozsár tartalmát kevergetve. – Több tartalékra van szükségünk. A mi kis ágyásainkban nem terem elég örökfű.

– Ha jól értettem, tegnap azt mondtad, senkinek sincs már belőle?

– Nem mintha hajlandóak lennének megosztani, de nincs is.

Mindenkinek voltak segítségre szoruló szülei, vagy talán egy-két nagyszülője, ha szerencsésnek mondhatta magát. És a forrásaink kiapadtak.

– Akkor hát, honnan szeded… – A bátyám hagyta, hogy a szavai elhaljanak. – Nem!

– Nincs túl sok választásom, Hannon. Nem mellesleg, az elmúlt években már egy csomószor megjártam azt a helyet oda meg vissza, minden gond nélkül. Még éjszaka is. Lehet, hogy a szörnyeteg már nem is járőrözik a Tiltott Erdőben.

A kezeim reszketni kezdtek, úgyhogy megálltam egy pillanatra, és vettem egy mély lélegzetet. Az egy dolog, hogy hazudok Hannonnak – bizalomteli lélek volt, aki hinni akart nekem –, de annyira azért nem voltam zakkant, hogy magam is elhiggyem a hazugságaimat. Pusztán az, hogy az első látogatásom óta nem találkoztam a szörnyeteggel, nem jelentette azt, hogy nem vadászik többé a behatolókra. A mi falunk a királyság peremén helyezkedett el, és én nagyon óvatos voltam. Komoly erőfeszítéseket tettem azért, hogy láthatatlan legyek. De hallottam az üvöltéseit. Ott volt, és várt. Figyelt. A csúcsragadozó.

És nem is csak a szörny volt az egyetlen veszély a Tiltott Erdőben. Az átok jóvoltából rettenetes teremtmények szabadultak el, és ellentétben a szörnyeteggel, őket mintha nem tartotta volna vissza a fasor. Időnként kitörtek a rengetegből sötétedés után, és felfaltak minden falusit, akit kint találtak. Olykor még egy-egy bejárati ajtót is betörtek, és saját otthonukból ragadták el a lakókat, hogy széttépjék őket.

De ilyesmi már régóta nem történt. Senki sem értette, miért hagynak minket újabban békén, de még mindig ott voltak az erdőben. Az ő üvöltésüket is hallottam épp elégszer. Az a hely a veszélyek valóságos darázsfészke volt.

– Rendben leszek – erősítettem meg, habár Hannon nem tiltakozott. – Az örökfűültetvény közel van. Csak épp villámgyorsan odasurranok, elveszem, ami kell, és már ott se vagyok. Jól érzékelem annak a helynek a koordinátáit. Befelé és kifelé is.

– Csakhogy két nap múlva lesz telihold.

– Attól csak még jobban látok majd.

– De a telihold a szörnyeteg erejét is felerősíti. Erősebb lesz a szaglása. Gyorsabban rohan. Többet zabál.

– Nem hinném, hogy jobb, ha kisebb az étvágya és nem nagyobb, de nem számít. Gyors leszek. Ismerem a járást.

– Nem is szabadna ismerned a járást.

Abból, ahogy mondta, tudtam, hogy Hannon kezdi feladni a vitát. Nem volt több energiája, hogy lebeszéljen arról, amit tenni készültem. Titokban talán azt reméltem, hogy erősebben próbálkozik majd.

Mosolyogni akartam, de grimasz lett belőle. A gyomrom görcsbe rándult. Muszáj mennem. És tényleg jártam ott jó párszor az elmúlt pár évben, és épségben visszatértem.

De gyűlöltem minden egyes alkalmat.

– Mikorra tervezed? – kérdezte Hannon komoran.

– A levelek akkor a leghatékonyabbak, ha éjszaka szüretelik őket – feleltem –, és nincs túl sok időnk, ahogy te is mondtad. Soha nem lesz jobb alkalom, mint éppen az, ami van.

– Egészen biztos vagy benne, hogy muszáj menned?

A vállam egy pillanatra előreesett. – Igen.

Egy órával később ott álltam az előszobában egy szegycsontom köré tekert, testemen átvetett gyapjú zsákkal. Úgy tűnt, a növények azt méltányolják legjobban, ha ilyenben szállítják őket. Egy könyv adta az ötletet, és sok próbálkozás és hibázás vezetett el a megoldáshoz.

A fivéreim és a húgom ott álltak mellettem.

– Légy nagyon óvatos – szorította meg a vállamat Hannon, és úgy nézett le a szemembe.

Tíz centivel volt magasabb nálam, az én közel száznyolcvan centis magasságomnál, ő volt a legmagasabb a faluban. És egyike a legerősebbeknek is az izmos karjaival és megtermett alakjával. A legtöbben úgy gondolhatták, hogy neki kellene kockáztatnia az életét a szörnyeteg területén. Vagy hogy ő vadászhatna a vacsoráért a tőlünk keletebbre eső, biztonságosabb erdőben. De nem így történt, Hannon az volt, aki otthon várakozott, hogy összefoltozzon, amikor vérző sebekkel beesek az ajtón. És ez jó volt így, mert nemegyszer fordult elő, hogy így sántikáltam haza. Azok az átkozott vaddisznók ott a keleti erdőségben szinte művészetté fejlesztették a harapást. Az elvetemült rohadékok.

A szörnyeteg egészen más téma volt.

Bátorság.

A messzi távolban figyelmeztetőn felkiáltott egy éjszakai madár. A körülöttünk lévő falvak a földút mentén csendben kuporogtak az éjszakában, lakóik mind aludtak. Aludtak vagy csendben üldögéltek elsötétített otthonaikban, nem akarván felhívni magukra a figyelmet semmivel azok előtt, akik a fasoron túl ólálkodtak. Lehet, hogy évek óta nem történt semmi, de az embereknek errefelé eléggé hosszú távú memóriát adott az ég.

– Ne kockáztass semmit – ajánlotta Hannon. – Ha meglátod a szörnyeteget, tűnj el onnan.

– Ha meglátom a szörnyeteget, lehet, hogy összepisilem magam.

– Remek. De csináld úgy, hogy közben rohansz.

Bölcs tanács.

– Minden rendben, Hannon. Bevettem a szagtalanító elixíremet. Az általában működik, amikor vadászom. Most is segíteni fog.

Bólintott, de az épületes beszélgetés láthatólag még nem ért véget. – Csak egyetlen igazi szörnyeteg van – folytatta Hannon. – Ez a fő aggodalmam. A többi teremtménnyel már szembetaláltad magad abban az erdőben, és ugrándozva jöttél vissza.

Hát nem egészen így történt, de mint említettem, Hannon bizalommal teli lélek volt. Mintha sose vette volna észre, hogy mikor hazudok. De ha azt hiszi, hogy keményebb vagyok, mint amilyen valójában, akkor kevésbé fog aggódni. Kinek fájhat ez?

Megfordultam, és erősen megöleltem Sable húgomat, megpusziltam a feje búbját. Dash volt a következő, de őt már le kellett hámoznom magamról.

– Hadd menjek én is! – könyörgött Dash. – Tudom, hogy merre kell menni. Segíthetek, hogy többet gyűjtsünk be. És elzavarhatom a szörnyeket!

– Hogyan… – leállítottam magamat. Ez most nem az az időpont, amikor ordítoznom kell az öcsémmel. Ehelyett Hannonra emeltem a mutatóujjamat. – Hallod ezt? Ha elmentem, derítsd ki, honnan tudja az öcsénk, merre van az örökfűültetvény. De a büntetéssel várj meg. Abban én is részt akarok venni.

Még utoljára megöleltem Hannont, és gyorsan kisiettem. Meg tudom csinálni. Meg kell csinálnom.

Az íjamat a múlt héten eltörte valamelyik átkozott vaddisznó, úgyhogy nem volt más fegyverem, csak a tőröm és a zsebkés, amit a nadrágomban tartottam. Egyik sem érhet túl sokat a szörnyeteggel szemben. De hát ha a bestiának valóban pikkelyes páncélja van, akkor az én tíz darab nyílvesszőm, amennyi volt egyáltalán, az se igazán tudna megvédeni engem.

Átvágtam két kis falusi ház hátsó kertjén, megmásztam a kerítéseket, és megközelítettem a Tiltott Erdő peremét. Már csak egy kecskéktől lelegelt földdarab választott el tőle. Mindenféle gizgaz próbált terjedni az erdő felé… Aztán maguktól elhaltak és elszáradtak. Az erdő szélén kísérteties fatönkök emelkedtek, megcsavarodott ágak nyúlkáltak a falu felé. Mögöttük sűrű sötétség honolt, amit csak a holdfény keskeny sugarai döftek át a reszkető csillagoktól szeplős ég alatt.

Megtisztítottam elmémet a kínzó akadályoktól. Kitöröltem belőle apám betegágyának képét, Hannon aggódó pillantását, a szorongató érzést, ahogy Sable és Dash belém kapaszkodtak, mikor búcsúcsókot adtam nekik. Remélhetőleg nem utoljára. De most, ebben a pillanatban, csak én voltam és az Erdő. Én és a szörnyek, akik ott settenkedtek a pokoli mélységekben. Én és a szörnyeteg, hogy ha a Sors úgy akarja, hogy találkozzunk.

Nem engedem, hogy apám meghaljon. Nem hagyhatom cserben.

A tőröm éle finoman súrlódott az erős bőrtok belsejében, amely az övemről lógott a csípőmön. Könnyedén, óvatosan lépkedtem, a friss talajt kerestem a lábammal, kerülve mindent, ami megroppanhat vagy zöröghet. Nem volt nehéz, még a faluban jártam. Amikor túljutok a fasoron, sokkal nehezebb lesz. Jóval halálosabb.

Egyetlen hang sem rezegtette meg a levegőt. Szél sem lebbent a fagyott ágak és gallyak között. A lélegzetem kis fehér felhőket bocsátott a levegőbe, amelyek szempillantás alatt elillantak. Élénken érzékeltem a környezetem minden apró részletét. Most én voltam a zsákmány, és nem akartam a vadász útjába kerülni.

A levegő egyre hűvösebb lett, amint átvágtam a határvonalon. Megálltam, és vettem egy mély levegőt. Ha pánikba esek, meghalok. Meg kell őriznem a hidegvéremet.

Erősen figyelve lépkedtem tovább. Minden apró mozgást érzékelnem kell. Minden kis változást, legyen az illat vagy hang.

Még emlékeztem arra az időre, az átok előtti aranykorra, amikor a Tiltott Erdő még nem tiltott volt, hanem elbűvölő, dúsan zöldellő, buja. De most csak a száraz fű recsegett viseltes bakancsom talpa alatt, és a fák kérge szinte pikkelyesnek érződött az ujjaim tapintására. Az ágakon nem díszlettek levelek, még az örökzöldeken sem, és a télen sem alvó növényeken sem ragyogtak virágok.

Előttem, egy nagy, ritkás tűlevelekkel borított fa közelében megláttam valamit. Egy nyírfát, ami valahogy nem illett a többi közé. Éppen mögötte volt az úti célom.

Az örökfűültetvény körülbelül a fele lehetett mostani kiterjedésének, amikor először jártam ott. Jócskán megnövekedett az évek alatt, nem mintha ez bármit is számított volna. Csak azt használhattam, amit sikerül ellopni, és ezt nem mertem túl sokszor megtenni.

Reccs.

Adrenalin száguldott végig az ereimben. Előretartott kezekkel megdermedtem, mint valami idióta, mintha máris harcba akarnék bocsátkozni. Lehet, hogy elvileg megvolt bennem a szükséges bátorság, de az is nyilvánvaló, hogy nem tudtam kellő hidegvérrel kezelni, ha veszéllyel kerültem szembe.

Úgy hangzott, mintha eltört volna egy ág.

Visszafojtott lélegzettel vártam, hogy történjen valami. Aztán vártam még egy ideig, mozgást, hangokat figyelve. De semmi.

Reszketve kiengedtem tüdőmből a levegőt, és folytattam utamat. A fák árnyalakja körém zárult, miközben tovább óvakodtam a csillagokkal szeplőzött ég alatt. Bal oldalon, a távolban felvijjogott valami teremtmény. A hang végighasította a levegőt, mielőtt elhalt, akár a hullámgyűrűk a vízbe dobott kavics után. A szívem gyorsabban kezdett verni, de a hang egyelőre túl messziről jött ahhoz, hogy aggódni kezdjek. Remélhetőleg az a teremtmény továbbra is visítozni fog, mert akkor nyomon követhetem az útvonalát.

Most rettenetes sikoly remegtette meg a levegőt, szintén messziről. Úgy hangzott, mintha egy emberi lény került volna veszélybe, mintha éppen élve falnák fel vagy borzalmas kínzásoknak vetnék alá, vagy esetleg egy hímnemű illető elvágta volna az ujját egy papírlap élével. Heves kétségbeesés szólt belőle, könyörgés, mely azonnali segítségért sikolt, különben rögtön meghal.

Ügyes próbálkozás volt, baszod.

Már hallottam ezt a lényt régebben is. Sőt, láttam is egy alkalommal, amikor pánikban rohantam haza. Az volt a célja, hogy megtévessze a jótét lelkeket, akik majd a segítségére sietnek, ő meg felzabálja őket.

Legalábbis azt hihette a nyomorult, hogy elérheti a célját. Csakhogy mindenki tudta már, hogy a Tiltott Erdőben mindenki csakis magáért teszi, amit tesz. Már nem léteztek úgynevezett jótét lelkek. A teremtmény felőlem annyit visonghatott, amennyit akart. Ha így tesz, akkor legalább nem tud a közelembe lopódzkodni.

A nyírfa egyre közelebb került, állhatatosan nyújtózva az ég felé.

Ám az ágai drámai módon reszkettek, mintha fáznának.

Ismét lemerevedtem, és hirtelen elcsodálkoztam azon, hogy vajon miért nyújtom előre a karjaimat, mint valami zavarodott táncos, valahányszor megijedek…

Na de komolyan, az istennő titkos szekrénykéjére, miért reszket ez a fa? Ez eddig még sose fordult elő. Minden alkalommal elhaladtam mellette, amikor az ültetvényhez mentem, és a fa soha nem mozgott semmitől, kivéve, ha fújt a szél.

Eléggé szar pillanat ahhoz, hogy egy fa szórakozzon velem, pajtások, gondoltam, láthatatlan közönségemhez szólva, mintha kívülről nézném a kalandjaimat. Ez is olyasmi volt, amit pici korom óta csináltam, és huszonhárom évesen sem szoktam le róla. A régi szép időkben azért tettem, mert azt játszottam, hogy udvari bolond vagy királynő vagyok, mostanság inkább azért, hogy ezzel nyugtassam magam. Na meg különcködésből, azt hiszem.

Őrizzük meg a hidegvérünket, emberek. Ez most kezd egy kicsit furcsa lenni.

Szélesebb ívben kerültem ki a nyírfát, és hálát éreztem, amikor abbahagyta a reszketést. Az éjszaka ismét elcsendesedett, a visongató rém is tartott egy kis szünetet. És íme, ott nyújtózott előttem az ültetvény, a hold sugaraitól ezüstös fényben úszva.

Megvizsgáltam a tisztáson túli területet. Semmi sem moccant. Egyetlen más fa sem reszketett.

Összehúzott szemmel hátrafelé is vetettem egy pillantást a nyírfa felé, de ott sem moccant semmi. A testem nem jelezte, hogy veszély fenyegetne, sem azt, hogy valaki rajtam tartaná a szemét. Akkor most vagy soha.

A tőrt visszacsúsztattam a tokjába, és elővettem a zsebkésemet. Szemügyre vettem a növényi hajtásokat, és óvatosan közéjük léptem. A legtöbb növénytermesztő egyszerű gyomnak tekintette volna, de a legtöbb füvész tündér volt, és lefitymálták azokat a növényeket, amelyeket nem tudtak termeszteni. Legalábbis így szólt a fáma. Mert a mi falunkban tizenhat éve senki nem látott egyet sem közülük.

Persze a tündéreket ez nem akadályozta meg abban, hogy ne próbálják megkeresni az örökfű példányait. Az összes királyság területén ez volt a legcsodálatosabb gyógynövény. És tudják, mi a helyzet? Az, hogy a növény kizárólag olyan földeken termett, amelyet a sárkány alakváltók birtokoltak vagy gondoztak. Micsoda szívás, tündérbogarak.

A mi királyságunk, noha az átok miatt alapjában véve a Démonkirály uralma alatt nyűglődött, még mindig őrizte a sárkányok varázserejének egy részét. Az őrült király pusztulása után a nemesség nagy részét lemészárolták, de az örökfüvet nem tudták megkaparintani. Csak az volt a dolgunk, hogy megtanuljunk bánni vele.

Én mindig úgy gondoltam, hogy ez nagyon romantikus. A sárkányok jelenléte nélkül az örökfű nem tud kihajtani a talajból. Olyan volt, mintha a sárkányok védelmező varázsereje átitatta volna a talaj minden zegét-zugát, amelyen jártunk, és ezzel felbátorította volna a növényt, hogy hajtson csak ki nyugodtan.

Ez a növény királyi származék volt. Királyi, vagyis hihetetlenül szeszélyes és nehezen kezelhető. Ha túl durván vagy átgondolatlanul szolgáltad őt, akkor összezsugorodott és vesztett az erejéből. Kifejezetten komoly összpontosítást és gyöngéd törődést követelt, ha ugyan nem egyenesen szeretetet.

És én szerettem is. Miért ne szerettem volna? Megmentheti a falumat.

Csakis a legnagyobb, legegészségesebb leveleket szabadítottam ki, óvatosan, nehogy megzavarjam a magházakat, amelyek az új élet bölcsői lesznek majd, ha eljön az ideje. Ahogy haladtam, eltávolítottam az elhalt, száraz leveleket is, amelyekből alig találtam csak párat.

Beledugtam a leveleket a zsákomba, bőséges helyet hagyva nekik. Nem volt előnyös, ha rögtön a leszedés után összezsúfolták őket. Jobb hatással bírtak, ha kaptak egy kis helyet a lélegzésre, mint magukon a növényeken. Ha nem kellett volna attól tartanom, hogy üldöznek, megtámadnak és felfalnak, akkor egy nagy tálcán vittem volna őket haza, gondosan ügyelve, hogy ne érintkezzenek egymással.

Mikor megtelt a zsákom, felegyenesedtem, és végignéztem a holdfény lepte földdarabon. Tanakodtam, vajon hány ember lopakodhat ide rajtam kívül, hogy szedjen a levelekből. Én sosem találkoztam senkivel, de a növényeket kifogástalanul gondozták és kezelték. Ez egy csapat gondos, hozzáértő ember jelenlétéről árulkodott, akik talán más falvakból jártak ide. Már láthattam, mi történt a szomszédaimnál azokkal a növényekkel, amelyeket nem gondoztak kellő figyelemmel. Vadul és szabálytalanul burjánzottak.

Úgy látszik, nem én vagyok az egyetlen, aki szeretetével árasztja el ezt a területet. Nem meglepő, de a szívem mégis felmelegedett tőle. Reméltem, a többi faluban legalább annyira jól boldogulnak, mint mi.

Merengéseimből egy bagoly huhogása riasztott fel. Megcsíptem az arcomat, hogy feleszméljek. Meglehetősen közelről szólt, valahonnan oldalról. Ez önmagában még nem lett volna ijesztő, mérgesen hangzott ugyan, de lehet, hogy csak a párjára vagy egy másik madárra dühös. Talán észrevett egy kis élőlényt a földön, vagy valamit, nem tudhattam. Nem voltam a baglyok viselkedésének szakértője. Nem, az ijesztő dolog az volt, hogy ezt a fajta baglyot még sohasem hallottam a Tiltott Erdőben.

Egy hullámzó nyírfa és egy furán huhogó bagoly. Mi a fene történik ezen az éjszakán?

Akármi is volt, nekem nem tetszett.

Most mindenki nyugodjon le. Ha ügyesen csináljuk, senki sem zavarhat meg minket.

Megfordultam ott, ahol éppen álltam, és sebes mozgásra váltottam, most is ügyelve, hogy óvatosan keveredjek ki a növények közül, de olyan gyorsan, ahogy csak tudok.

Halk röfögés ragadta meg a figyelmemet, és megborzongtam a rémülettől. A menekülési reflex már majdnem arra késztetett, hogy kapjam a gatyámat és fejvesztve rohanjak át az erdőn, mint valami eszement manó.

A szörnyeteg az? Vagy valami más? Talán mindegy is. A hang kétségkívül egy nagy állattól származott, és ami ebben az erdőben nagy volt, az csak valamiféle ragadozó lehetett.

Nagyon lassan kiengedtem a lélegzetemet. Az állat tőlem délnyugatra járt, ugyanarra, ahol a bagoly kiáltott, csak közelebb.

Lenéztem a zsebkésemre, amit a reszkető kezemben szorongattam. Ez a fegyver nem lesz elég, hogy megállítsam.

Basszus, ennek már a fele se tréfa.

Miközben a szememmel azt figyeltem, hogy mozog-e valami, összehajtottam a zsebkést. Néztem, megzavarja-e valami az árnyakon áttűző holdfény sugarait. De az éjszaka még nem fedte fel a titkait.

Bátorság, pajtikák. Mindenki őrizze meg a nyugalmát.

Lassan hazafelé indultam, óvatosan engedve le a lábaimat, egyik lépést a másik után. Nem akartam megcsúszni az egyenetlen talajon. A lassú lélegzetvétel is segített. Levegőre volt szükségem, hogy az oxigén táplálja az agyamat és az izmaimat. Vagy gondolkodnom kell, vagy futnom, vagy mindkettőt egyszerre. A vakrémület még soha nem segített senkinek.

A zsebkésem kis kattanással csukódott be, a penge a helyére került. A fogamat összeszorítva vártam. Szinte visszhangzott körülöttem a csend … egészen addig, amíg hirtelen fel nem harsant egy üvöltés. Mintha egy vénasszony gyászolta volna roppant veszteségét, hangosan, mélyen, tele keserves fájdalommal.

Összerándultam. A zsebkés kihullott a kezemből.

Basszus! Elejtettem a kibaszott késemet. Kapaszkodjatok a pöcsötökbe, pajtikák, ez most rázós lehet.

Újabb kiáltás harsant, ezúttal olyan, mint egy gyermeké. Megrázta az érzékeimet, miközben a késem a földre esett.

Ennek az újabb élőlénynek a hangja észak felől érkezett. Pontosan északról. Százötven méterről, vagy talán kicsivel messzebbről.

Hangos mormogás következett. Hrrrm, hrrrm, hrrrm.

Ugyanaz az irány, ugyanaz a távolság. Nyilvánvalóan az egy pillanattal előbbi teremtmény volt, a rettegés valamiféle hangutánzó poszátája. Hogy a horkantások miféle vonzerőt akartak kifejteni, nem tudtam rájönni és nem is érdekelt.

Gyorsan lehajoltam, próbáltam sietve átkutatni az árnyékos talajt, hogy megtaláljam a késemet, ujjaimmal a földet tapogattam. Száraz fű karistolta a tenyeremet.

Újabb bagolyhuhogás szólalt meg figyelmeztetően. Vagy talán ugyanaz a bagoly volt? Nem tudtam. Talán ezek rosszindulatú, szívós rohadékok, akik mint mérges vénemberek követik a betolakodókat? Ezt meg kellene tudnom. A bagoly ezúttal sokkal közelebbről rikoltott. Száz méterről, vagy még kevesebbről. Délnyugatról, a nagy ragadozó oldala felől.

A picsába a bicskámmal.

Gyorsan felegyenesedtem, megigazítottam a leveleket a zsákban, és sebesen körberohantam a nyírfa körül. Ugyanúgy reszketett és remegett, mint mikor idefelé jöttem. De talán még erősebben is. A levelei egymáshoz csapódtak, mintha táncoló csontvázak lennének. Recsegtek az ágak, hevesen lengették magukat, pedig nem is fújt a szél.

Mi a fasz van már ezzel a fával? Talán kivágtam és feltüzeltem az unokatesóját, vagy mi?

A rémítő poszáta hirtelen abbahagyta a röfögést. Hallott engem. Tudta, hogy valami van itt.

Az az istenverte nyírfa mindjárt csatlakozik az unokatesójához, ha lesz beleszólásom. És meztelenül fogok táncolni a tűz körül, amiben elhamvad.

Lenyeltem egy kikívánkozó káromkodást, és siettem előre, hogy minél nagyobb távolságot iktassak magam és az ijesztő növényzet közé. Két vastag fatörzs között száraz fűfolt terjeszkedett előttem. Lelassítottam. A látásom beszűkült arra, ami közvetlenül előttem látszódott, és a szívem adrenalint pumpált szét a testemben, a menekülőreflex biztos jeleként. Még jobban lelassítottam, és mélyet lélegeztem. Nem rohanhatok előre ész nélkül. Nem tehetem. Ezt most végig kell gondolnom. Észnél kell lennem.

A leesett bicska nem csapott akkora zajt. Az erdő lényei nem tudhatták meg, hogy itt vagyok. Csak annyit láthattak, hogy a nyírfa, mint valami hülye picsa vén díva, figyelmet követel magának. De még ha tudják is, hogy valaki behatolt a területükre, nem tudnak engem levadászni. A szagomat jól elrejti a házilag gyártott főzet, amit megittam, mielőtt elindultam otthonról, a talaj pedig túl kemény ahhoz, hogy kivehető nyomokat hagyjon rajta a talpam a tök sötétben. Jelen pillanatban még mindig ismeretlen tényező vagyok.

Füleltem, és közben figyeltem a füvet magam előtt. A nyírfa végre lenyugodott, és a hangok hiánya furcsa, tátongó szakadékot hagyott maga után. Semmilyen mozgás zaja nem ütötte meg a fülemet. Semmi rikoltozás.

A mellkasom összeszorult, ugyanakkor nyugodtnak kellett maradnom. A légzésemre koncentráltam, és lassan megint elindultam előre, közben meglazítottam tokjában a tőrömet. A fű enyhén zizegett, majd ismét kemény talajra értem, amit csak elszórva tarkítottak a halott fű foltjai. Épp csak le tudtam magamat állítani, nehogy hangosan és megkönnyebbülten felsóhajtsak.

A fejem fölött megszólalt a bagoly.

Összerándultam, és ugyanakkor helyből felugrottam. A tőröm pengéje haszontalanul koppant a bal oldali fatörzsön. A bagoly megint rikoltott egyet, és azt kívántam, bárcsak meglenne az íjam, hogy ebben a pillanatban elhallgattassam. Takarodj az utamból, bagoly!

A vénasszony vonítása megint felhangzott, szinte belém hasított. Északkelet. Követ engem.

Gyorsabban lépkedtem, mégis óvatosan helyeztem egymás elé a lábaimat. Még körülbelül háromszáz méter, és kikerülök erről a helyről. Talán valamivel több. Általában ez nem túl nagy távolság, de milyen gyors lehet az a teremtmény? Én eléggé gyors vagyok, de az a másik szinte biztos, hogy még gyorsabb. És a falu határa csak a szörnyetegnek jelentett akadályt. Ha át is jutok rajta, az még nem lesz elég ahhoz, hogy megmeneküljek ettől a lénytől. Be kell jutnom a házba, és bezárni az ajtót. Az pedig már túl nagy távolság ahhoz, hogy ne kapjon el.

Ha csak sétálok, az sokkal lassabb, de semmivel sem megnyugtatóbb. Ezenkívül létezett még egy alternatíva, hogy az évek óta táplálékhiányos testemmel, amivel épphogy túlélek, felveszem a harcot a bestiával, mindössze egy közepes méretű, némileg tompa tőrre hagyatkozva. Szép kis esélyek.

Ekkor furcsa érzés hullámzott át a mellkasomon, mintha egy nagy súly fordult volna meg odabent. A következő pillanatban sokkoló tűz cikázott át rajtam, és nem tudtam visszafojtani egy ijedt, hirtelen belégzést.

Csodálatos érzés volt. Kibaszottul gyönyörűséges. A hév, az erő érzése, és… a vágyakozás?

Ó, a francba! Incubus. Vagyis parázna férfi démon. Nem vettem magamhoz azt a főzetet, amely megállítja egy démon vágykeltő varázslatát, mert nem gondoltam, hogy tanyázik ilyen lény a Tiltott Erdőben. De hát miért ne lenne itt? Szabadon mászkálhatnak az egész királyságban. Az, hogy eddig nem találkoztam velük, nem jelentett sokat.

Hál’ istennek, annyira nem voltak veszélyesek, hogy megállítsanak.

Szorosan megmarkoltam a tőrömet, elhárítottam a bensőmben támadt követelő érzést, és mentem tovább. Hanyagoltam a combjaim között fakadt hirtelen nedvességet, amely a gyönyörűség apró szikráit lövellte belém, ahányszor csak egymáshoz súrlódtak a combjaim. És honnan jött ez az illat? Balzsamos, fűszeres, isteni finom. Basszus, de jó illat volt!

Most síró kisbaba hangja hasított az éjszakai levegőbe, kétségbeejtően közelről, úgy hatvan méternyiről, balról. A rémes poszáta átlósan mozgott az én irányomba. Valahogy lekövetett anélkül, hogy érezte volna a szagomat vagy láthatott volna.

Vagy talán a szagtalanító elixírem nem működött olyan jól, mint hittem…

Felfelé néztem, a fákat fürkészve azon töprengtem, felmásszak-e. De még a legközelebbi ágat is kész kínszenvedés lenne elérni. Kételkedtem benne, képes lennék-e megtenni nyugodtan és csendesen, de ha mégis, mi van, ha a lény tud repülni? Egy pillanat alatt rám vetheti magát.

A futás lehet az egyetlen esélyem.

Mielőtt nekieredhettem volna, a mellkasomban lévő furcsa súly megmoccant. Láva ömlött ki belőle, és lecsurgott a teljes bensőmre, ami ronggyá ázott. Nem tudtam elfojtani egy sóhajtást: egy ismeretlen lény intim jelenléte tollpuha érintéssel futott végig a bőrömön, mintha valaki selyempuha ujjakkal tényleg megérintett volna.

A lélegzetem szaggatottá vált, és kétségbeesetten igyekeztem szabadulni ettől az érzéstől.

Hihetetlen volt. A létező legjobb érzés, amit valaha megtapasztaltam. Ősi, eredendő, egyenesen a lényem legközepéig hatolt, és nyers, vad éhséget váltott ki belőlem, amitől egyáltalán nem akartam elmenekülni. Kétségbeesett vágyakozás képei villogtak a fejemben, érintések, egybefonódó testek, egy kemény hímtag íze, amely a számba siklik.

Picsába, ez az incubus igazi kemény anyabaszó egy dög. Még soha életemben nem éreztem ehhez hasonlót.

De meg kellett szabadulnom tőle. El kellett hessegetnem a hirtelen rám törő, az agyamat elködösítő vágyakozást, hogy azon nyomban ledobjam magamat a földre, és széttárjam a lábamat, vadul kívánva, hogy a lény magáévá tegyen. Hogy uralkodjon rajtam.

De hát mikor akarta egy hozzám hasonló lány, hogy uralkodjanak felette?

Hát pont akkor, ez volt az a kibaszott pillanat.

Így nem fogok élve kikerülni ebből az erdőből. Ez mind nem valóságos.

Pedig nagyon annak érződött. Nem olyan volt, mint mikor a démonok a faluba jöttek, az ő parázna mágiájuk egyfajta zsíros érzéssel párosulva jelentkezett. Ez viszont most olyan volt, mintha saját énem egy része lenne… saját titkos részem… kitárulkozva.

Basszus! Ez rohadtul nem jó. Meg kell tőle szabadulnom.

Mozogj, parancsoltam magamnak. Gyerünk tovább. Erősebb vagy ennél. Állj ellen!

Ismét előrelendültem, tántorogva, mint aki részeg. Hogyan lennék képes küzdeni ebben az állapotban a rettegés poszátája ellen? Az incubus vajon őt szolgálja? Ha nem, meg kell mutatkoznia, hogy villámgyorsan megölhessem és továbbmehessek.

A nadrágom varrása a nedves ágyékomhoz súrlódott, amitől majdnem elélveztem. Megmerevedett mellbimbóim a durva anyagú melltartóhoz dörzsölődtek, ami most hirtelen nem volt elég szoros. A lélegzetem nem a gyaloglás tempójától gyorsult fel.

Rohadt egy helyzet. Még az extra pánikomat sem éreztem.

Mély morgás metszette át a kéjes érzések valamennyi rétegét, amelyek beburkolták a testemet, és a vágy szétesett, mint egy darabokra vágott szalag. A helyét újból átvette a jéghideg rettegés.

Megtorpantam, előreszegeztem a tőrömet, a szemem akkorára tágult, mint a hold. A bariton hangú morgás tovább folytatódott, megfagyasztotta a véremet.

Lassan a jobbomról érkező hang felé fordítottam a fejemet.

A nagy fán árnyék rajzolta körül a kéreg nyers árkait. Holdfény hatolt át a sötétségen, ami mellette terjengett. Nem láttam vagy hallottam egyetlen átkozott részletet sem. Néhány kemény pillanatig mintha semmi sem mozdult volna az egész hatalmas erdőben.

Egy alak formálódott ki hirtelen bal felől, pont az ellenkező irányból, mint ahova néztem. Bőrszerű nagy test állt előrehajolva két vaskos lábon, a feje az enyém fölé tornyosult úgy másfél méterrel. Viszonylag rövid karjai és kis kezei voltak, amelyek előrenyúltak, mialatt nagy pofája tágra nyílt. Félig-meddig egy madárszerű lényt vártam. Nem ezt. Kétsornyi éles fog csepegett a nyáltól a közvetlen közelemben.

És most előrelendült, hogy megragadja velük a fejemet.