Budapest, 2026

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Shen Tao: The Poet Empress

The Poet Empress

Copyright © 2025 by Storygoose, LLC

All rights reserved.

Borító © Esther S. Kim

Borítóillusztráció © Kelly Chong

Előzékillusztráció © Elena and Olivia Ceballos

© Ink stroke by marukopum / Shutterstock

© Rice illustration by Yauheniya_Bandaruk / Shutterstock

Hungarian translation © Békési József, 2026

© Next21 Kiadó, 2026

ISBN 978 615 6821 84 3

A családomnak, közel s távol

MEGJEGYZÉS A TARTALOMHOZ

Köszönöm, hogy kézbe vetted A poéta császárné című regényemet, ezt a szívemnek kedves történetet. Felhívom a figyelmedet, hogy a könyvben fizikai és szexuális erőszak leírásai is szerepelnek, többek között gyermekek szexuális és fizikai bántalmazása és kínzás, továbbá jelentős alkoholfogyasztás, és egy intim partner által elkövetett erőszak. Kérem, hogy az ilyen elemekre érzékeny olvasók körültekintően olvassák a szöveget.

1. GYÜMÖLCS A SEMMIBŐL

Az Azálea-ház, ahol tövis és rügy találkozik;

fivér árul el fivért, és a vér megfeledkezik a vérről.

Ismeretlen betűbűvölő, Azálea-dinasztia, 607. év

A húgom, Pacsirtafű volt az ötödik gyermek, akit eltemettünk.

Hideg és ködös hajnal volt, ahogy anya és én megmásztuk a falunk melletti dombot, útban az Ősök felé. Csak némi tömjént és egy bambuszládikát vittünk magunkkal, amely elég kicsi volt, hogy elférjen a hónom alatt.

Ez az ötödik alkalom volt eddig a legkönnyebb. Annyira kicsi volt még, amikor itt hagyott minket, alig háromnapos. Amikor anya tegnap felzokogott, mert Pacsirtafű kicsiny mellkasa nem emelkedett és süllyedt többé, gyanítottam, hogy valójában nem is a lányát siratja, hanem azt a sok tál rizst, amelyet a terhessége során elfogyasztott: a sok kárba veszett értékes tápanyagot. Apa még csak nem is sírt. Talán megkönnyezte volna, ha Pacsirtafű fiúnak születik, gondoltam.

A fivérem, Pao még mindig elég fiatal volt ahhoz, hogy elhiggye: a halott lánykák kiscicaként születnek újra a következő életükben. Szerette a kiscicákat, úgyhogy ő sem sírt.

Így esett hát, hogy mindannyiunk közül én gyászoltam meg a leginkább Pacsirtafűt. Nem annyira, mint az előző alkalmakkor, de igenis folytak a könnyeim, ahogy leeresztettük a dombtetőn a kicsiny koporsót egy pipacságyra. Ahogy a ládika mellé térdeltem a nyirkos földre, emlékszem, hogy magamban máris elkereszteltem. Kicsi Pacsirtám: ezt a becenevet adtam neki. Emlékszem, elképzeltem, amint kergetőzünk a száradó rizsföldeken, és szinte hallottam az örömteli kacaját, ahogy megmutattam neki a legjobb zugokat, ahol törpeharcsát foghat. Emlékszem, hogyan álmodoztam róla, hogy majd befonom a haját, ahogy hitem szerint a nővéreknek illik, miközben vihogva fecserészünk a falubeli fiúkról.

Miután meggyújtottuk a tömjénes füstölőt, megcsókoltam a hideg ládikát. Kértem az Ősöket, hogy vigyék olyan helyre Pacsirtafűt, ahol sosem lesz éhes.

Vagy olyan korba.

Arra kértem az Ősöket, hogy hadd születhessen újra korábban. Talán olyankor, amikor az Azálea-dinasztia még nem hervadozott, és nem egy haldokló császár ült a trónon. Olyan időért fohászkodtam hozzájuk, amikor a felettünk uralkodó emberek még jók voltak, és az újszülött gyermekeknek nem kellett olyan éhínség miatt meghalniuk, aminek senki nem ismerte az okát.

Egy korábbi korba. Vagy esetleg akár egy későbbibe. Amikor a dinasztiák, a császárok, a trónok és az éhínség már mind csak egy távoli rossz emlék. Azt szerettem volna, ha Pacsirtafű egy olyan korban születik újra, amikor minden gyermek megtanulhat olvasni – még a szegények is, sőt még a lányok is.

Nem telt bele sok idő, és a föld elnyelte őt.

Anyával némán figyeltük, ahogy az indák és kacsok előkígyóznak a földből, és körülfonják a ládát. Apró, fehér virágok nyíltak a bambuszrácson, és fent, a lombsátorban megszólalt egy csalogány. Az ország talán megfeledkezett a hozzánk hasonló emberekről, de az Ősök mindig emlékeznek.

Újévkor nem került hús az asztalra. Csak fél tálnyi rizskása jutott a megszokott adagon felül mindenkinek – Paónak egy egész tál, mert ő még fejlődő szervezet volt –, és annyi befőzött bambuszrügy és fűszeres retek, amennyit csak akartunk. Pao és én fejenként két szilvát is kaptunk apától, aki néhány tojásért szerezte őket az egyik szomszédunktól, Szürke bácsitól.

– Vigyél el a városba! – kérte Pao ebéd után, a szoknyámat rángatva, miközben az edényeket mosogattam. – Áldást akarok kapni! Kérlek, úgy szeretném!

Elmosolyodtam, és megborzoltam a haját. Csak hétéves volt, míg én már tizenhat, és a köztünk lévő korkülönbség azt jelentette, hogy csaknem második anyaként tekint rám.

– Az nagyon hosszú séta ám, Pao-bogyó. De játszhatunk itthon, ha szeretnéd.

Túl éhes voltam ahhoz, hogy egészen Kujsanig gyalogoljak. A félnapi utazáshoz szükséges energiát fordíthattam volna extra élelem gyűjtésére – például pitypanglevélszedésre, esetleg békafogásra a rizsföldeken –, vagy akár pihenésre is. De nem csak ezért utasítottam el a kérését. A fontosabb oka az volt, hogy nem akartam feleslegesen fájdítani a szívét.

Újév napján állítólag megérkeznek a palota küldöttjei a városainkba, és megosztják az emberekkel a mágiájukat. Egy-két bölcs mondást, amely segít a mezőknek termékennyé válni és dúsan teremni, megóvja a kunyhóinkat a szúnyogoktól, vagy megvéd egy-egy gyermeket a szürkeláztól. Azt beszélték, az Azálea-ház egyik hercege egyszer egy versével tavat varázsolt egy szárazságtól sújtott városba, egy másik pedig egy balladájával utat vájt a völgybe Tuerlongtól egészen Felhőpartig.

Mindenesetre így szóltak a történetek. Amióta annyi idős lettem, mint most Pao, minden újévkor elmentem Kujsanba, de egyszer sem láttam, hogy tényleg eljöttek volna. A Császári Házak egy másik helyen vagy időben talán valóban osztogattak Áldásokat, de én már feladtam a sajátunkba vetett hitemet.

Pao azonban nem adta fel. Az oldalamhoz simult, úgy meresztette rám a barna szemét, amiről tudta, hogy meglágyítja a szívemet. Ezért felsóhajtottam, csókot nyomtam a homlokára, és megadóan azt mondtam:

– Jól van, Pao-bogyó. De szorosan mellettem kell maradnod.

Majd engedélykérő pillantást vetettem anyára, aki egy a padlóra terített bambuszszőnyegen ült, és épp apa nadrágját javította. Anélkül, hogy visszanézett volna rám, azt felelte:

– Vegyél tiszta inget, Vej! És ne felejts el úgy lépkedni, mint egy városi lány! Tudod, ahogyan gyakoroltuk.

Elértettem a hangjában bujkáló célzást. Minden falusi anya álma az volt, hogy a lánya egy városi fiúhoz menjen feleségül.

Már sajgott a térdünk, mire elnyűtt sarunk talpán át megéreztük, hogy az egyszerű földút Kujsan macskakővel kirakott útjává válik. Ám amint átjutottunk a városkapun, úgy éreztem, engem is megfertőzött a városban uralkodó izgalom, és tüstént megfeledkeztem az engem gyötrő éhségről és fájdalomról.

Bár már hosszúra nyúltak az árnyak, sokkal nagyobb volt itt a nyüzsgés, mint otthon, Lu’anban. Ünnepi hangulatú vörös lámpások világítottak minden ferde tető ereszén. Kereskedők kínálták minden utcasarkon a portékájukat: gőzgombócot, sült édes zsemlét és csattogó fajátékokat. Ahogy a város főterére sodródtunk, olyan sűrű embertömeget találtunk ott, hogy szinte lépni sem lehetett tőlük.

Mindenütt petárdák szaga terjengett.

– Fáklyasor a vörös utcán fellángol, azt jelenti, hamarosan mátka lesz a leányból – énekelte Pao vidáman.

Miközben keresztülfurakodtunk a tömegen, szorosan fogtam az öcsém kezét, s igyekeztem úgy lépkedni, ahogy anya tanította: szemérmesen, ugyanakkor céltudatosan. Közben próbáltam kedvesen mosolyogni. Meglehet, anya dédelgette elsőként az álmot, de megtanított arra, hogy én is vágyjam rá.

Ha elvenne egy városi fiú, lehet, hogy pénze is lenne. Ha lenne pénze, akkor Pao és én nem éreznénk többé a tompán mardosó éhséget a pocakunkban. És talán anya sem betegeskedne annyit, és apa nem sántikálna a fájdalomtól, miközben több véka rizst cipel a vállán. Talán a városi fiúnak még némi maradék félretett pénze is volna, és akkor Pao iskolába járhatna. Ha pedig Pao iskolába járna, akkor megtanulna olvasni, és ha tudna olvasni, akkor bármi lehetne belőle, aki csak lenni szeretne.

Miniszter, kereskedő, betűbűvölő.

Egyszeriben ráébredtem, hogy Pao már nem fogja a kezem. Pánikba esve átkutattam a zsúfolásig tömött teret, és megkönnyebbültem, amikor megtaláltam egy bódé mellett, ahol pálcikára szúrt, cukormázas galagonyát árultak.

Amikor odaléptem, hogy újra kézen fogjam, láttam, hogy a szeme elkerekedik a vágyakozástól. De okos fiú volt. Tudta, hogy nincs pénzünk, ezért még csak nem is kezdett kérlelni.

– Szeretnél egy aszalt szilvát? – kérdeztem suttogva, titokzatoskodó hangon, miközben odébb vontam az árustól.

Erre még jobban elkerekedett a szeme.

– Neked még mindig van belőle?

Rávillantottam a legjobb cinkos mosolyomat, és előhúztam a zsebemből az egyik szárított gyümölcsöt. Mindkét kapott szemet Paónak tartogattam, mert tudtam, mennyire szereti az édes dolgokat.

Pao izgatott nyikkanást hallatott, és elvette tőlem. Pont abban a pillanatban, ahogy beleharapott az aszalt szilvába, gongszó zengett végig a város főterén.

Mindenki elnémult.

A kereskedők nem kínálták tovább óbégatva a portékájukat, a vásárlók abbahagyták az alkudozást, a járókelők félbeszakították a beszélgetést. Egy újabb gongzengés felriasztott egy verébrajt az égbe.

Majd felharsant egy hírnök hangja:

– Kuan Iszan herceg! A Tavaszhozó, a Lakomák Felügyelője, az Azálea-ház Harmadik Fia!

Pao meglepetésében csaknem elejtette az aszalt szilváját. Egyszeriben az én szívem is hevesebben vert. Iszan herceg?

Az egész olyan volt, mint egy álom; mint valami, ami réges-régen, egy távoli helyen történt. Már az is elég váratlanul ért, hogy valaki a Császári Házból ténylegesen eljött, hogy átadja nekünk újévi Áldásait. Ám ő még csak nem is akármilyen képviselő volt.

Hanem magának a császárnak a pecséthordozó fia.

Pao arcára olyan csodálat ült ki, mintha csak most talált volna bizonyítékot arra, hogy minden mágia valóságos és az összes ígéret igaz. Én magam is annyira meg voltam döbbenve, hogy eszembe sem jutott feltenni a kérdést: egy herceg miért nem küld maga helyett valami szolgát, miért jön el személyesen Kujsanba.

A tömeg kettévált, hogy utat engedjen a császári menetnek, én pedig ostobán hátrébb botladoztam velük. Pao kezdett felkapaszkodni rám, hogy jobban lásson, mire felemeltem, és a nyakamba ültettem. Jómagam alig láttam bármit az előttem álló emberek többszörös sorfalán keresztül, akik maguk is lökdösődve próbáltak legalább egy pillantást vetni a felvonulásra.

Amikor a menet végül a szemünk elé került, már kétség sem fért hozzá, kik ők. Mindannyian feltűnő vörös ruhát viseltek, olyan élénk színűt, hogy szinte kiragyogtak a köznép barna és a város szürke hátteréből.

De nemcsak a színükkel tűntek úgy ki közülünk, hanem a belőlük áradó tiszta, hamisítatlan élet miatt is. Ékszerek helyett zöld indák kúsztak a testükön, liliomok szirmai bomlottak ki a hajukban és a ruhaujjaikon, és magnóliavirágok nyíltak a hátukra vetett kardok pengéi mentén.

Éreztem, hogy Pao meghúzza kezével a hajam.

– Nézd, nővérem! – suttogta, és még az aszalt szilva szopogatását is abbahagyta. – Ott, hátul. Ő az, ugye?

A gong mögül előtűnt egy lovak vontatta kocsi, amelyet két oldalról nyolc ember vett körül. A hintó mahagóniból készült, lilaakác és tavaszi vadrózsa függönye borította. A kocsi megállt a tér közepén. Egy hajlongó szolga odanyúlt, félrevonta a függönyt, és a tiszteletteljes csendben előlépett Iszan herceg.

Nem tudom, mire számítottam. A történetekben az uralkodói Ház gyermekei mind gyönyörűek és vitézek, gyermekiek és nagylelkűek. És bár tényleg eltöprengtem, vajon honnan származnak ezek a történetek és kinek állhatott érdekében elbeszélni azokat, mégis mindet fejből fújtam. Ha hittem a történeteknek, azt várhattam volna, hogy Iszan herceg gyönyörű.

Ha meg nem, akkor talán azt várhattam, hogy csúf. A Császári Háznak elvileg az lett volna a dolga, hogy megóvja az embereket az éhínségtől. Gondoskodnia kellett volna róla, hogy az újszülöttek ne csenevészen, alultápláltan szülessenek meg, és ne kelljen rögtön eltemetni őket. Úgy véltem, az olyan romlott szívű embereknek, mint az Azálea-ház fiai, ocsmánynak kellene lenniük.

De most, hogy megláttam őt – ténylegesen, hús-vér valójában –, azon kaptam magam, hogy a figyelmem kevés a kinézete megítéléséhez. Túlságosan lefoglalt ugyanis, hogy Ház Pecsétjét bámuljam, amely a bal orcáján izzott. Erre az egy dologra tudtam összpontosítani, és semmi kétség: mindenki más is csak arra meredt.

A pecsét külső gyűrűje kör alakú volt, és az Azálea-ház virágos mintázatát követte. A körön belül egyetlen írásjel látszott. Persze nem tudtam olvasni, de Tensában mindenki ismerte a császári utódaink pecsétjeit.

– /Kuo – suttogta egy mellettem álló férfi a feleségének, és az egész tömegen hasonló mormolás futott végig. „Az Ősök gyümölcsöt jelentő szava.”

Mintha csak megerősítené, Iszan felemelte a kezét.

A föld tüstént reagált a gesztusra. A talpunk alatt a macskakő repedései felnyögtek és szélesebbre nyíltak, és bokrok meg indák bújtak elő és bomlottak ki a letaposott, poros földből. Földiszederbokrok, eperfák, dús fürtökkel teli szőlőtőkék szökkentek szárba a talajból. Körtéktől súlyosan lecsüngő ágak nyúltak ki egy közeli bolt eresze alól. Őszibarackfák törtek ki a csatornákból, majd egyetlen lélegzetvétel alatt virágba borultak és gyümölcsöt hoztak.

Pao felvisított gyönyörűségében, majd lemászott rólam, hogy rávesse magát egy kisebb galagonyabokorra. Körülöttünk mindenki más is tolongva próbált gyümölcsöt szedni a legközelebbi ágakról.

Én egy barack után nyúltam. Ahogy beleharaptam, egyszerre belém hasított, hogy ez a legédesebb falat, amit egész életemben kóstoltam valaha. Úgy áradt szét az üres gyomromban, ahogy a tűz megtölt egy hideg kandallót.

Fékezhetetlenül zokogni kezdtem.

Továbbra is gyűlölni akartam Iszant. Tovább akartam utálni az egész Azálea-házat azokért az évekért, amelyeken nem jöttek el, hogy Áldásukat adják, amiért nem akadályozták meg az éhínséget, amely végzett Pacsirtafűvel és négy másik testvéremmel, és ami még mindig megölheti Pao öcsémet. De rájöttem, hogy nem vagyok rá képes. Nagyon-nagyon erősen próbálkoztam felidézni magamban azt a régi gyűlöletet, de azon kaptam magam, hogy a baracklé ízén kívül képtelen vagyok bármit is érezni a számban.

– Azért jöttem Kujsanba, hogy megünnepeljük a Sárkány évét – zengett Iszan élénk hangja a téren, és visszavonta magára a tömeg figyelmét. – Azért vagyok ma itt, hogy Áldásokat osszak az embereknek, és van egy kérésem is. De először is, az Áldások.

Utasítására a vörös egyenruhás tisztviselői és szolgálói elővették a zsinórra fűzött petárdákat, és meggyújtották azokat. Fülsiketítő durrogás kezdődött, és a sűrű füstön át úgy záporoztak a város főterére az apró, vörös papírfecnik, akár tavaszi birsalmavirágzáskor a szirmok.

– Kapj el egyet, nővérem! Kapj el egyet nekem! – kiáltotta Pao, azután a többiekhez hasonlóan én is tülekedve próbáltam megkaparintani egyet. De nem kellett küzdenem érte. Bőven jutott mindenkinek.

Végül két cetlit is sikerült elkapnom: mindkettőn négy-négy izzó írásjegyből álló közmondás szerepelt. Mindkettőt odaadtam Paónak, aki úgy kacarászott, mint egy totyogó kisgyerek, és ugrándozott örömében. A zsebébe tömte őket, és átkarolta a nyakamat.

– Mit gondolsz, mik ezek? – kérdezte, és az izgalomtól úgy csillogott a szeme, hogy nem tudtam nem visszamosolyogni rá.

– Nem tudom. Majd, ha hazaértünk, otthon kitaláljuk, jó? – Úgy tűnt, menten szétveti a türelmetlenség. – Megkérdezhetnénk itt is valakit. Valaki Kujsanban biztosan tud olvasni. Nem akarok várni…

– Most pedig, a kérés – jelentette be Iszan herceg, mire a tömeg ismét tiszteletteljesen elcsendesedett. – Amint azt bizonyára tudjátok, apám nemrégiben új utódot választott magának. Az Azálea-ház örököse mostantól nem a legidősebb bátyám, Ma-zso, hanem a másodszülött fivérem, Ter-zsen. Ter-zsen herceg új kötelességei egyikeként elkezdett ágyasok után kutatni. Ezért kérem, hogy minden tizenöt és tizenkilenc év közötti jelölt, akit érdekel a lehetőség, gyűljön össze ezen a téren mához egy hétre pontban délben, hogy felbecsülhessük.

A bejelentés még az Áldásoknál is nagyobb hatást gyakorolt a tömegre: féktelen locsogás vette kezdetét.

Minden itteni lakos ismerte Iszant és az ő Kuo pecsétjét, de nem akadt egy teremtett lélek sem egész Tensában, aki ne félt volna Ter-zsen hercegtől és az ő Tao pecsétjétől. Ter-zsen hercegtől, akit a nemzet leghatalmasabb emberévé tett a pengék iránti vonzalma. A félelmetes, könyörtelen és kegyetlen Ter-zsen hercegtől, aki az atyja halála után megörökli majd a trónt.

Senki nem tudta biztosan, hogy a gyengélkedő császár miért a másodszülött fiát nevezte ki hirtelenjében örökösnek, de a feladat kétségtelenül elütött Ter-zsen jellemétől. Beszélték, hogy elevenen megnyúzatott egy szolgát pusztán azért, mert véletlenül kilöttyentette a teáját. Hallottam hírét, hogy lemészároltatott egy kutyát, ha akár csak elvakkantotta magát, amikor elvonult előtte, és kivágatta a szobalány nyelvét, ha az megfeledkezett arról, hogy a megfelelő megszólítással illesse őt.

Arról is tudomást szereztem, hogy megölte a saját anyját.

A tömeget figyelve azonban világos volt, hogy senki nem gondolt most azokra a suttogva terjesztett rémhírekre. Vagy ha igen, nem törődtek velük. Csak annyi jutott el a tudatukig, hogy a szónoklat lehetőséget kínált.

– Nővérem? – rántotta meg Pao a karomat.

És bármilyen rémisztő beismernem, nekem is ez járt a fejemben. Szórakozottan beletúrtam az öcsém hajába, ahogy a távolodó menet után bámultam. Megrémített, hogy nem Ter-zsen herceg kegyetlenségén járt az eszem, nem a nyúzásokon, a legyilkolt kutyákon vagy a kivágott nyelveken.

A teli hasra gondoltam, a puha ágyban töltött éjszakákra, és kishúgokra, akiket nem kell eltemetnem.

Arra, hogy anya beesett arca kigömbölyödne, és apa fájdalma is elmúlna. Az ajándékokból, amiket esetleg kegyelt császári ágyasként kapnék, bármit megvehetnénk, amit csak akarunk, még aszalt szilvát is, nemcsak Újévkor, de akár más napokon is.

– Haza akarok menni – erősködött Pao. Ismét meghúzgálta a karomat. – Ki akarom próbálni az Áldásokat. Kérlek, kérlek, kérlek!

Arra gondoltam, hogy Pao iskolába járhatna. Iskolás lenne, és megtanulna olvasni. Arra gondoltam, hogy Pao maga mögött hagyhatná az éhezéstől sújtott falusi életet, és az válhatna belőle, ami csak lenni szeretne.

Ujjaim a kisöcsém kezecskéje köré zárultak, és egy röpke pillanatra hagytam, hogy a képzeletem egy olyan édes jövő képét vetítse lelki szemeim elé, amilyen édes a baracklé emléke volt a nyelvemen.

TARTALOM

Megjegyzés a tartalomhoz

1. Gyümölcs a semmiből

2. Hatalom és nagyság

3. A kujsani tréfa

4. Az Azálea-ház

5. Az ágyasok sorsa

6. A Kiválasztás Napja

7. Kegyelem

8. A napok lelövése

9. Aki nem képes meghalni

10. Ágyasok és császárnék

11. A palota fizetőeszköze

12. Éjjelek

13. Napok

14. Aggodalom a villámok miatt

15. Sakkfigurák

16. Ártó szándék

17. Hűség

18. Menedék

19. Szóbeszéd

20. Egy utazó története

21. Világítótorony a viharban

22. Húspiac

23. Nem varázslat

24. Örök tavasz

25. Gonosz dolog

26. Egy nő nyelv nélkül

27. Bőkezű ajándékok

28. Ezer lótusz

29. Akiket hallanak

30. A macska, a fa és a szél

31. Méltatlan

32. Négy fogadalom

33. Gyanú

34. Az ágyasok fegyvere

35. Túl a legtávolabbi hegygerincen

36. Hullócsillag

37. Egy falusi lány álma

38. Vérvörös

39. Mulandó lábnyomok, maradandó vésetek

40. Templom a felhők között

41. Hóvihar

42. Egyezkedés a galambokkal

43. Régi kötődések

44. Levelek a távolból

45. Pillangók rabságban

46. Pengék mögött

47. Égő papír

48. Harc a hajnalért

49. Önvád

50. Nemes ügyek

51. Jutalom

52. Egy gyönyörű, megsebzett ország

53. A Téli Sárkány

54. Felajánlások

55. Beszélgetés a szellemekkel

56. Az árulás próbája

57. Kötelességek és hiányosságok

58. Elűzött szörnyek

59. A helyes út

60. Nyári kabócák

61. Fehér

62. Egy csendes halál

63. A sárkány megszelídítése

64. A herceg és a Korona

65. Egy dobogó szív

66. Hidak építése

67. Vér és só

68. Semmi

69. A legnagyobb ország

70. Otthon

71. Levegő

Köszönetnyilvánítás

Next21 Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Udvardi Annamária

Szerkesztette Tegyi Timea

Előkészítés Bérci Ágnes

Korrektúra Harrach Judit

Tervezőgrafika és tördelés Váraljai Nóra

Elektronikus változat Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Cormorant SC – SIL Open Font License

EB Garamond – SIL Open Font License

Medieval Sharp – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License