Nemere István

A nácik aranya

Kiadó: Adamo Books Kft.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2021

EPUB ISBN: 978-963-453-813-4

MOBI ISBN: 978-963-453-814-1

Tartalomjegyzék

1. 1. Honnan szerezték?

2. 2. Amikor fordult a kocka

3. 3. „Aranyláz”

4. 4. Rejtekhelyek és rejtegetők

5. 5. A hajsza folytatódik

6. 6. „Megvan...!”

7. 7. Keringenek a sakálok

8. 8. Ködbe vesző nyomok

9. 9. Ragadós kezek szövetsége

10. 10. Odafönt csönd lett

11. 11. Más kincsek sorsa

12. 12. A tó titka

13. 13. Fél évszázad eseményei

14. 14. Aranyvonatok kálváriája

1. Honnan szerezték?

Ez a könyv azon összeharácsolt, összerablott és más módokon szerzett kincsnek a sorsáról szól, amit 1945-ben a szövetséges hatalmak a nácik tulajdonában találtak. Ez a megfogalmazás persze így eléggé általános, de amikor majd odaérünk, részletesebben is beszámolunk ezekről a - nemegyszer igen különös - körülményekről.

Nem kevésbé különös, olykor vérlázító viszont az is, hogyan került annyi arany, drágakő, valuta és más érték a fasiszta Harmadik Birodalomba. Egyet szögezzünk le mindjárt az elején. Itt elsősorban, sőt egyáltalán nem arról az aranyról lesz szó, ami már 1938 — a nagy hódítások végső soron rövid, de annál intenzívebb korszaka előtt már a Német Állam, vagy más szóval a Deutsche Bank tulajdonában volt.

Minket az összerablott kincsek érdekelnek. A hitleri hadsereg 1938-tól kezdve számos európai országot szállt meg, sőt katonai tevékenységét Észak-Afrikára és részben Ázsia határvidékére is kiterjesztette (Kaukázus). Ennek során nem egy országot gyakorlatilag totálisan kifosztottak a németek. A harcoló alakulatokat szoros közelségben speciális alakulatok és csoportok követték, ezek tagjai olykor nem is viseltek egyenruhát. A megszállt keleti, szláv országokban előttük a partizánvadászok, az SS és a Gestapo speciális tömeggyilkos alakulatai követték — de utánuk ott is felbukkant ez a „második hadoszlop”. Nyugaton nem jöttek gyilkosok, helyettük a műkincsvadászok, aztán a gazdasági hiénák követték. Köztük lapultak az aranyvadászok is. A gazdasági hiénák a fejlett országokban követték a sereget és ahol jól felszerelt üzemet, gyárat, tudományos kutatóintézetet találtak, annak gépeit, berendezéseit egyszerűen leszerelték és Németországba szállították. Tehát korántsem csak azonnal pénzzé tehető értékekre vadásztak a megszállók, nem! Sokkal hosszabb távra terveztek.

Elfogadható statisztikák szerint 1943 végéig tizenegy ország: Csehország, Lengyelország, Hollandia, Luxemburg, Dánia, Franciaország, Görögország, Norvégia, Jugoszlávia, Belgium és a Szovjetunió részbeni vagy teljes lerohanása után a német állam 80 milliárd birodalmi márka értékre tette rá a kezét. Ez hatalmas összeg volt, ma dollárban is a sokszorosát érné. Az már csak „hab a tortán” és tragikusan ironikusnak is nevezhető tény, hogy ebből a gigantikus összegből a német nép semmit sem látott. Hiszen a zsákmány nagyobb része a háborúra ment el, ami a németeknek is több millió fős veszteséget hozott - halottakban. És akkor még nem is számoltuk a sokkal több sebesültet.

De nem veszett el minden összerablott kincs!

Messze nem ment el minden a háborúra. Hiszen a fenti statisztika csak az 1943 végéig szerzett aranyra és más kincsekre vonatkozott. Utána is rengeteget zsákmányoltak még és annak tekintélyes része már nem a háborúra ment el. 1944 második felétől kezdve igen sok vezető náci, sőt egész körök gondoltak arra, hogyan biztosítják maguknak a túlélést.

Több tíz tonna aranyról, sok mázsányi ékszerről és drágakőről és rengeteg műkincsről volt szó. Mindezek felületes számítások szerint is legalább tíz milliárd aranymárkát értek akkori áron számítva. 1944 nyarán Strassburgban a beavatott náci (javarészt gazdasági) vezetők egy titkos tanácskozást rendeztek. Erre már július 20-a, a Hitler elleni emlékezetes bombamerénylet után került sor. Fennmaradt néhány jegyzőkönyv. Az ott szereplő értékek - ezek elrejtéséről és majdani újrafelhasználásáról döntöttek az ott megjelentek - csak töredékükben kerültek elő a háború után. Pedig nincs okunk feltételezni, hogy a strassburgi tanácskozók hazudtak volna. Vagy ha igen, hát mindenki a maga intézménye, szervezete nevében inkább valamivel kevesebbet mondott be, mint amennyi valóban a rendelkezésére állt. Biztosan arra gondoltak, nem árt egy kis „plusz” is, hiszen a háború végéig még sok minden történhet, no és a saját zsebükről sem feledkeztek meg.

Persze abban a kincsben azért — legalábbis részben — akadt német vagyon is. Hiszen a háború elején a nácik hoztak egy törvényt, amelynek értelmében minden német állampolgár köteles volt aranytárgyait beszolgáltatni az államnak. Ez alól csak néhány „családi jellegű” tárgyra adtak felmentést, azokat megtarthatták.

Ismerve a németek általános és szinte feltétel nélküli törvénytiszteletét — no és a mohó náci rezsim kutakodó kedvét, lehetőségeit és a kegyetlen megtorlást - hát szinte hihetetlen mennyiségű és értékű aranyat szedtek el a nácik a saját polgáraiktól is. Mint az később az egyik nürnbergi perből kiderült (különböző szakmák és érdekcsoportok pereit egymástól függetlenül, szintén Nürnbergben rendezték meg), a Birodalmi Bankban 1939 elején csak az aranykészlet értéke akkori áron 500 millió márkát tett ki. A kimutatások szerint 1945 februárjában - amikor a Birodalom földrajzilag már nem is egész Németországra, csak annak egy kisebb részére zsugorodott — ugyanabban a bankban az aranyés devizakészlet együtt alig 77 millió márkára rúgott. Ezt mind a háborúra használták el, vagy...? Nos igen, ennek egy jelentős része akkor már útón volt ahhoz, hogy „elbújjon” mindenféle félprivát zsebekben.

A nácik szándéka az volt, hogy a kincs egy részét átmentik a háború utáni időkre, és ebből így vagy úgy feltámasztják a rezsimet. Különleges gazdasági kapcsolatok kiépítésével, hitelekkel, előnyös szerződésekkel és mindenekfölött ezzel a kellő időben elővett arannyal valóban el is érték volna ezt a célt. De hát más idők jöttek, a kincs sorsa is különféleképpen alakult...

Az első, akit a nácik kifosztottak, saját állampolgáraik egy csoportja: a gazdag zsidók voltak. 1938 novemberében a hírhedt „Kristályéjszaka” során az egész nagy országban a náci párt által erre felkészített, felhatalmazott és irányított csőcselék kifosztotta a zsidók tulajdonában lévő áruházakat és boltokat. Több száz millió márka értékben rabolták ki a tulajdonosokat. Később majdnem pontosan 20 ezer tehetős zsidót tartóztattak le. Előtte és utána még a protekciósok egy rétege hatalmas harács árán kimenekülhetett az országból. Ezek gyakorlatilag otthagyták egész vagyonukat, mindent a német államra írattak rá, akkor elmehettek családjukkal együtt. De ők kevesen voltak.

A nagyon gazdagok letartóztatása egyet jelentett vagyonuk elkobzásával. Itt már nem lehet kiszámítani, mennyi érték szállt ekkor a Birodalomra. Ezzel sem ért véget a dolog. A német zsidóságra kollektív sarcot vetettek ki — pár nap alatt egymilliárd márkát kellett nekik összegyűjteniök és beszolgáltatniok az államkincstárba. Aztán 1938 decemberében a gazdasági minisztérium egyszerű rendelettel elkobozta a német zsidók teljes vagyonát.

A náciknak a hadianyag-gyártáshoz nyersanyagra volt szükségük. Ezeket nagyobbrészt csak külföldön lehetett beszerezni, ám azért arannyal vagy devizával kellett fizetni. Sok tehetős zsidót a Gestapo kínzókamráiba vittek és kiszedték belőlük titkos svájci bankszámlájuk jelszavát vagy számát. Aztán német ügynökök utaztak Svájcba és felvették a bankszámlán lévő, nemegyszer milliós összegeket... A zsidók azt hitték, ezzel megmentették szintén lefogott családjukat, sőt talán ha már elvették mindenüket, elengedik őket külföldre. De a Gestapo, az SD és végső soron az SS gondoskodott arról, hogy ezek az emberek élve már ne kerüljenek szabadlábra. Így a svájci bankárok soha nem tudták meg, mennyi zsidó tulajdont adtak ki mit sem sejtve a náciknak.

A német államban a nácik ellenségeit — nem csak zsidókat – tömegesen tartóztattak le. Voltak olyan eleve bűnösnek kikiáltott kategóriák, csoportok, amelyek tagjait kivétel nélkül kényszermunkatáborokba vagy megsemmisítő táborokba hurcolták. Ilyenek voltak a zsidókon, kommunistákon, cigányokon kívül a szellemi fogyatékosak, a homoszexuálisok, a Jehova Tanúi és más valláscsoportok tagjai, vagy például az eszperantó nyelv hívei (ez utóbbiakat két okból üldözték: mert a nyelv feltalálója zsidó volt, és mert ők élénk nemzetközi kapcsolatokat tarthattak éppen e nyelvismeret révén. Egyetlen diktatúra sem szereti azokat a polgárait akiknek nagy kitekintésük van a nemzetközi világba és akik bármikor kapcsolatba léphetnek a külfölddel — az eszperantistákat Sztalin is a gulág-táborokba vitette...)

A letartóztatottak általában nem tudták, hová kerülnek. Kevés vagy semmilyen poggyászt nem vihettek magukkal. Akinek volt, az értéket: aranyat vagy drágaköveket vitt magával, remélve, azért cserébe majd könnyíthet helyzetén a rácsok, szögesdrótok mögött. Nos, a nácik ezt tudták és általában már a kezdet kezdetén elkobozták az emberektől ezeket a vagyontárgyakat.

A zsidóktól minden mást is elvettek, amikor azokat a táborokba hurcolták. A tömeges kivégzések, az elgázosítás után még egyszer átkutatták a holttesteket, az áldozatok előzőleg nem rejtettek-e a testnyílásaikba aranyat vagy mást? Utána az állkapcsaikból tördelték ki az aranyból készült pótlásokat, műfogakat.

Ezzel a módszerrel a legnagyobb „halálgyárban”, Auschwitzban napi 12 kiló aranyat „termeltek”! Ez éves átlagot számítva csaknem 4,5 tonna aranyat jelent egyetlen táborból. De a szláv területeken a megszállás után rendezett razziák, zsidóelfogások és elszállítások során is hihetetlen értékhez jutottak, amelyek nagyságrendje több száz millió birodalmi márkára rúgott (akkoriban ez a pénznem igen erős volt nemzetközi összehasonlításban). Csak a Lublin környéki zsidók „pacifikálása” után tíz tonna ezüstöt, két tonna aranyat, félmillió dollárt, rengeteg drágakövet és egyéb nemesfémet zsákmányoltak, ami szintén a Birodalmi Bankba került.

De persze nem csupán a magánszemélyek szenvedték meg a rabló hordák felbukkanását. A megszállt országok nemzeti bankjai - amennyiben azok időben nem tudták kimenteni aranyukat, ahogyan tették azt a lengyelek vagy a franciák — akkor ezerszámra vesztették el az aranyrudakat és egyéb értékeket.

Ahogyan összeszedték az aranyat, úgy szedték öszsze a műkincseket is. A történelmileg ismert legszebb festményektől a porcelánig, a bútoroktól a szobrokig, a szőnyegektől az étkészletekig mindent „gyűjtöttek” a nácik. Államilag is, és a nevezetesebb SS-főemberek és egyéb vezérek magánemberként is harácsoltak. Mind azt hitték, a háború végén a nácik egyéb módszerektől sem riadtak vissza. Még a háború végén is árulták a zsidókat — például 1945 tavaszán fejenként 1000 dollárért vittek ki Svájcba foglyokat a koncentrációs táborokból. Vagy éveken át nyugati és keleti pénzeket hamisítottak valódinak látszó papíron, az eredetihez igen közelálló technikával. Ha sikerült volna sok millió angol bankjegyet piacra dobniok, bizony komoly veszélybe hozták volna a nyugati szövetségesek pénzügyi egyensúlyát.

Hová kerültek a kincsek?

Erről persze külön fejezetet írhatnánk, de nem teszszük. A következő részekben úgyis éppen elégszer szóba kerülnek majd a részletek. Itt és most általánosan csak annyit írhatunk, hogy a nácik a kincs egy részét svájci bankokban helyezték letétbe. Más részét tavakba, bányákba süllyesztették. Sóbányákba került több ezer festmény és más értékes műtárgy (ezeket hamar kihozták onnan a háború után). De kerültek értékek más külföldi intézményekbe és náci magánszemélyeknek, valamint velük szimpatizáló más nemzetiségüeknek is jutott ezekből.

Ellenőrizhetetlen feltételezések szerint a háború utolsó heteiben két irányba „mentek” a megmentett értékek, főként az arany, a drágakő és a valuta. Az egyik egy soha igazán nem ellenőrzött és utólag fel nem derített útvonal volt, amely állítólag Dél-Amerikába vezetett volna. Ide az utolsó időkben tengeralattjárókon jutott volna el a kincs, amit szintén az oda menekült vagy akkor menekülő nácik mentettek ki saját túlélésük érdekében.

A másik csatorna Európa néhány pontjára vezetett és a cél is hasonló volt. Olaszországba, Spanyolországba és Portugáliába ment volna az arany és más érték, hogy aztán — nem kis részben éppen a Vatikán hathatós segítségével, amellyel bizonyítottan Adolf Eichmannt, a zsidók tömeggyilkosát is kicsempészték Európából — a leginkább veszélyeztetett SS-tagokat és más tiszteket biztonságba helyezzenek. Voltak, akik a szintén fasi-záló, de a háborúban részt nem vevő országok (Spanyolország, illetve Portugália) felé vették útjukat és ott telepedtek le. Nem adták ki őket a szövetséges hatalmaknak, de azokat elvileg el sem hagyhatták, hisz félniök kellett volna a letartóztatástól. Ám ennek ellenére számosán azok közül, akik például spanyol földre menekültek, bukkantak fel 3-5-10 évvel később Argentínában, Chilében, Brazíliában (doktor Mengele, például).

Rövidre fogva: az összerabolt értékek egy részét tehát az ODESSA és a Spinne (pók) nevű két szervezet vette át. Mindkettő a náci háborús bűnösök kimentését vagy elrejtését szolgálta a háború után és nemcsak a szövetségesek, hanem az egész emberiség érdekei ellen hatott.

És most lássuk, hol, mit, mennyit és milyen körülmények. között találtak meg a szövetségesek és annak mi lett a sorsa...?

2. Amikor fordult a kocka

Erre ugyan csak 1945 tavaszán került sor, de azért egy pillanatra ugorjunk vissza az időben... 1939-re. Az addigi pénzügyminiszter, Schacht — miután több ízben összeveszett Hitlerrel és ezek a nézeteltérések egyre tágabb szakadékká lettek - végül is lemondott. Ő maga úgy állította be, hogy lemondott — más források szerint Hitler váltotta le, amikor látta, nem jut vele dűlőre. Schacht ugyanis nem volt igazi náci, és látta, mi készül. Úgy vélte, a Birodalom nem lesz képes akkora fegyverkezési programot végrehajtani, amekkorát Hitler megálmodott. Ez szerinte túl nagy terhet rakna a nemzetgazdaság, az ország és persze végső soron a lakosság vállára, amit az majd nem fog bírni.

A Führert természetesen nem tudta eltántorítani terveitől. Hitler úgy okoskodott, hogy amit nem tud időben előállítani a német nép, azt megszerzi hódító hadjáratokkal. Nyersanyagot, munkaerőt és élelmiszert inkább a keleti területek hódításával akart szerezni és egy ideig úgy látszott — igaz, akkor már 1942-t írtak — hogy ez sikerül, és neki volt igaza.

A gazdasági ügyeket dr. Walther Funk vette át, akinek nem voltak olyan gátlásai, mint elődjének.

A gazdasági miniszter immár hagyományosan a Reichsbank — Birodalmi Bank — igazgatója is volt. Mint ilyen, erősen kézben tarthatta az ország pénzügyeit.

A Reichsbank ebben az időben - 1939 és 1945 között — kezdett foglalkozni olyan „náci pénzügyekkel” is, amelyekkel azelőtt természetesen egyetlen magára valamit is adó bank sem foglalkozott. Sötét ügyek voltak ezek. Mint az első részben céloztunk rá, itt zajlottak a gyanús ügyletek a keleti területekről érkező lefoglalt, lopott, összerablott aranyakkal, műkincsekkel és drágakövekkel kapcsolatban. Ide futott be naponta több tíz kiló arany, amikor kiépült a koncentrációs táborok láncolata és beindult a zsidók tömeges elszállítása, majd kivégzése.

Ezenfelül a megszállt országok nemzeti bankjaiból — ha sikerült — is elvitték az ott maradt kincseket. 1945-ös árakon számolva 2,6 millió dollár értékű aranyat hurcoltak el a Cseh Nemzeti Bankból és 32,2 millió értéket a Magyar Nemzeti Bankból. Elvitték az ottani banki aranykincsek egy részét Albániából, Hollandiából és persze a meghódított szovjet városokból, ha azt nem sikerült időben kimenekíteni. Franciaország északi és nyugati részének elfoglalása során 226 millió dollár értékű aranyra tettek szert. (Ezek az összegek ma talán nem tűnnek olyan nagynak, de legalább tízzel kell szorozni ahhoz, hogy a dollár mai értékében érthessük az akkori összegeket...) A franciáknál elrabolt arany egy része eredetileg a belgáké volt, akik a német invázió hírére az államkincstári aranyukat — korábbi kétoldalú megállapodás alapján — francia területre menekítették. De hiába, mert a németek utolérték a konvojt és a belga aranyat Berlinben egyszerűen beolvasztották. Olyan aranyrudakat készítettek belőlük, amelyek már... német banki jelzést és azonosító számokat viseltek! Az „RB” betűket ugyanis a bankvilágban közmegegyezéssel a „Reichsbank”, Birodalmi Bank jeléül fogadtak el. Hogy még furfangosabb legyen a dolog és a rablásnak ne maradjon nyoma — az 1940 tavaszán történt „szerzés” zsákmányára... 1938-as évszámot nyomtak!

Amikor később az olaszok átálltak a szövetségesek oldalára, a német csapatoknak pedig észak felé kellett visszavonulniok a partra szállt amerikaiak, angolok és franciák elől, rátették kezüket az olasz bankok elérhető kincseire is. Innen 100 millió dollár értékben hurcolták el a sárga fémet. Amikor a legtöbb aranyzsákmány a bankba került, akkor - bizonyos szakértők becslése szerint — mai értékben 6,5 milliárd dollárnyi arany feküdt a földalatti trezorokban!

Mellesleg 1943 után már nem minden aranyat vittek Berlinbe. A kincseket ugyan továbbra is a Reichsbank őrizte, de az aranyat a maga fizikai valóságában szétosztották több városban, több bankban. Nyilván azért, mert akkor már sokasodtak Németország fölött az ellenséges bombázók és attól tartottak a nácik, hogy ha a Reichsbankot nagy bombázás éri, nehezen férhetnek majd hozzá az aranyhoz (ez 1945 február elején be is következett, ekkor a bank óvóhelyein 5 ezer ember szorongott és minden, ami a Reichsbankból a föld felszínén volt, az rettenetes károkat szenvedett — a föld alatti gigantikus páncélszekrények, trezorok viszont akkor még sértetlenek maradtak).

A Reichsbank a kellő időben egyezséget kötött az SS gazdasági hivatalának vezetőjével, Pohl tábornokkal. Ennek alapján amit az SS külföldön zsákmányolt valutát, ékszert, nemesfémeket, stb. – szintén ide hozták és értékében jóváírták. A „cég” — vagyis az SS — nagy gazdasági vállalkozás is volt egyben. (Erről lásd Stefan Niemayer Az SS története c. hézagpótló müvét, magyarul is megjelent — a szerk. megjegyzése.) Hasonlóképpen a Canaris-vezette német katonai hírszerzés, az Abwehr is szerződött a Birodalmi Bankkal. De természetesen hasonlóan alakult a helyzet a szárazföldi hadsereggel, a Wehrmachttal, számos minisztériummal és más fontos intézménnyel. Ide kerültek a zsákmányolt értékek a koncentrációs táborokból is, elsősorban persze Auschwitzból. 1943-ban a németek pénzt is hamisítottak, és ezeket is a Reichsbankon és annak igazgatóján keresztül Svájcban hozták forgalomba. Mindenféle ügyletekben tehát Hitler nagy hasznát vette a banknak — arról nem is szólva, hogy idekerült például a táborok megölt foglyainak fogaiból kiszedett és ott előzőleg gondosan beolvasztott arany is.

Ami most már nagyon is érdekel minket — az a légitámadások következménye volt. Miután 1945 elején már gyakorlatilag tarthatatlanná vált a helyzet Berlinben, egyik tűzvész a másikat érte és mindenütt sokasodtak a romok — megszületett a döntés, hogy a bank tartalékait, kincseit több másik városba, rejtekhelyekre viszik át. Ez persze vonatkozott a személyzet egy részére is. Még ki sem hűltek a parázsló romok a bank épületében, amikor megszületett a döntés.

A hivatalnokokat Weimarba és Erfurtba vitték, az adminisztrációs munkákat is oda helyezték át. Az aranyat és a dollárt a thüringiai Merkers bányáiba kellett átszállítani. Ezek Berlintől délnyugatra több mint 300 kilométerre találhatók és még a legközelebbi nagyobb várostól — a légitámadások esetleges célpontjától — is csaknem félszáz kilométer választotta el őket.

Mindent tökéletesen összecsomagoltak — mondhatjuk, igazi német alapossággal szervezték meg a transzportokat és persze ügyeltek a titoktartásra is. Pár nappal a nagy bombázás után már átvittek Merkersbe több millió dollárt és vagy ezer zsákocska német márkát — fémpénzeket. Mivel ez hamar és biztonságosan célba ért, a következő szállítmány már 200 millió dollárt érő aranyat szállított! Hogy tudjuk, mennyi volt ez akkoriban: 100 tonnát nyomott a színarany, amit abban a szállítmányban Merkersbe vittek. A szállítás vasúton történt, az aranyat 13 vagonban vitték, majd a legközelebbi vasútállomáson az átrakodták 20 darab, egyenként tíztonnás teherkocsira, és így az oda-vissza utakkal együtt, a bányában a kirakodást is számítva pontosan három teljes napig tartott. A megbízottak éjjel-nappal dolgoztak. A merkersi bányák egymástól több kilométerre helyezkedtek el, ezt a kincset a Kaiseroda nevű tárnába vitték. Attól kezdve a legértékesebb náci-német kincsek 750 méterrel a föld alatt egy káliumbánya hűvös termeiben pihentek.

Nem sokáig lehettek azonban nyugodtak az illetékesek Berlinben. Mire eljött március második fele, a német front szétszakadozott, a nyugati szövetségesek előretörtek. Patton tábornok harmadik hadteste meglepő hadmozdulatokkal érte el a Rajnát, majd április elején már tovább robogott keletre. Máris Thüringiában voltak az amerikaiak. Akkor már a németek sem voltak azok katonailag sem, akik régebben. Nem reagáltak kellő gyorsasággal, napról napra gyengült ellenállásuk, fogyóban volt az ember és a hadianyag. Nem tudtak már szembeszállni a minden irányból közeledőkkel. A legtöbbjüknek Berlintől keletre csak az járt az eszében, hogyan meneküljön nyugat felé, ahol aztán ezerszer inkább a nyugatiak, a civilizált katonák fogságába kerüljön. Igazuk volt, hisz akiket az oroszok ejtettek fogságba, azok nagyobb része vagy belehalt a szibériai telekbe, vagy több mint tíz éves rabszolgamunka után került csak haza.

Amikor a Reichsbank illetékesei látták, hogy a front éppen ezen a szakaszán váratlanul meglódult és gyorsabban fog odaérni, mint arra számítottak — a szó szerinti utolsó órákban kapkodva szerették volna a kincseket — vagy legalább egy részüket — visszaszállítani Berlinbe. De akkor már késő volt - a vasútvonalakat nagyobbrészt szétbombázta az ellenség. (És nem az történt, amit egy angolszász szerzőpáros állított: hogy a „húsvéti ünnepek miatt” torlódás volt a német vasutakon... E botcsinálta „történészeknek” — az egyikük előzőleg utazási bédekkerek szerzője, a másik teherautósofőr volt fogalmuk sem lehetett arról, mi volt és hogyan nézett ki Németország 1945 áprilisában és miféle körülmények uralkodtak ott akkor. Kinek jutott eszébe egyáltalán, hogy húsvét van...?)

Hamarosan látható lett, hogy ez már nem fog menni. Az aranyat nem lehet elhozni a bányákból, mivel a bankjegynyomdát is szétbombázták, az országban hiányzott a bankjegy. Ezért úgy döntöttek, legalább a német márkákat, a fémpénzeket és bankjegyeket visszaviszik Berlinbe. Ezer zsák vízhatlanul csomagolt márka-bankjegyből négyszázötven zsákkal sikerült még kihozniok és vonatra rakniok. A másik 550 zsáknyi ottmaradt a föld alatt. Ezt a bánya főtárnájának alján hagyták és mivel már a fejük felett zúgtak az ellenséges gépek, a hivatalnokok menekültek, ki merre látott.

Merkerst és környékét az amerikaiak április 4-én foglalták el - és másfél nappal később már tudtak a föld alá rejtett aranyrudakról. A dolognak tehát híre mehetett a környékbeliek között is, mert nem csupán az ottani németek, hanem az ott dolgoztatott és most kiszabadult külföldi munkások is tudtak róla. így vagy úgy, az amerikaiak értesültek arról, hogy a káliumbányákban érdekes dolgokat találhatnának... Rövid nyomozást rendeztek pár száz ottani lakos és kényszermunkás között, és hamarosan jelentették is a vezérkarnak, miről lehet itt szó. Már nem volt kétséges, hogy a berlini Reichsbank egész aranyát ide rejtették a németek.

Nem ígérkezett könnyű munkának átkutatni a bányát — csak a tárnák hossza 48 kilométert tett ki a föld alatt és öt különböző helyen voltak a bejáratok. Végül az amerikaiak kezdték komolyan venni a dolgot, egy tankszázadot és egy kb. 700 fős gyalogos ezredet bíztak meg a terep biztosításával. Ezek körülvették és elálltak a bánya összes bejáratát.

Április 7-én szállt le a főaknába egy kétszintes liften az első tiszti csoport. Az első menet alkalmával vittek magukkal ott dolgozó német bányászokat is. A főakna alja 630 méterre volt a felszíntől. A jelenet olyan lehetett, mintha az Ezeregyéjszaka elevenedett volna meg — egy hatalmas földalatti teremben mesebeli kincsekre bukkantak. A történelem során még soha nem esett meg, hogy egy hadsereg harc közben ilyen mérhetetlen értékekre bukkant volna. Ott volt a már említett 550 zsák papírpénz, összesen körülbelül egymilliárd (!) márka. Aztán az egyik tárnában, egy majdnem egyméteres téglafal mögött, fém széf-ajtókon áthaladva (ezeket berobbantották) előbb aranypénzekkel teli zsákok ezreit látták. Megtalálták a 100 tonna aranyat, öszszesen 8527 rúdban. Volt még több mint 110 millió dollár, az aranypénzek pedig 126 millió dollárt értek. Persze több milliárd francia frank, svájci frank és egyéb valuta is hevert ott zsákszámra. Minden tizedik zsákban amerikai dollárok hevertek...

Az aranyrudak és aranypénzek együttesen majdnem 250 tonnát nyomtak!

És akkor még hevert ott rengeteg arany és ezüst ékszer és egyéb tárgy, amiket szemmel láthatóan egész Európából raboltak össze a nácik. Sok arany és ezüst tárgy és pénz már tartályokba volt készítve — innen egyenesen a beolvasztóba vitték volna, ha marad rá idejük. Találtak több zsák kivert aranyfogat és aranyhidat — ezeket már nem volt idejük az SS-eknek beolvasztani, amikor feladták a koncentrációs táborokat és csak a legértékesebb tárgyaikkal menekültek Berlinbe...

A későbbi értékmegállapítás szerint csaknem 260 millió akkori dollárt ért mindez.

Más tárnákban más kincseket találtak. Volt vagy 400 tonna értékes műkincs, nagyobbrészt festmények. Akadt köztük világhírű is. (Minderről viszont ajánljuk Stefan Niemayer A náci mükincsrablók című, 1999-ben magyarul is megjelent könyvét — a szerk. megjegyzése.) Volt ott Tiziano, Renoir, Dürer és Rembrandt is, békés egyetértésben hevertek a különböző korokból és különböző európai múzeumokból, műgyűjteményekből származó felbecsülhetetlen értékű mesterművek.

Merkers más bányáiban is találtak egyet és mást. Egy-két kilométerrel a káliumbányától az arannyal egyenértékű dolgokra bukkantak. Az egyikben például 400 tonna találmányi és műszaki dokumentációra leltek, ezekkel 30 vasúti vagont tölthettek meg. Amikor elszállították az értékes anyagot, több katonai szervezet, köztük a német szárazföldi sereg vezérkara (OKW) irattára is előkerült.

Az amerikai fővezérek, Eisenhower, Patton és mások személyesen rohantak a merkersi bányákba megcsodálni ezt a csodálatos zsákmányt. Félreértés ne essék, itt nem arról volt szó (legalábbis nem akkor), hogy „ezt most elvesszük a németektől és mi használjuk fel”, hanem arról, hogy kicsavarták az ellenfél kezéből az egyik legértékesebb fegyverét, amelyért még akkor is vásárolhatott volna magának nyersanyagokat, tovább erősíthette volna a védelmét. Akkor még senki sem sejtette a bányába leszálló öt amerikai tábornok közül, hogy ennek a kincsnek egy tekintélyes része ilyenolyan úton-módon sokak kezéhez ragad majd...

El kellett dönteni, hogy mi legyen a kinccsel? Eisenhower ellenezte, hogy itt tartsák, mert akkor az legalább egy ezred katonáját köti le, azokra pedig a fronton lesz szükség. Ezért inkább úgy döntöttek, hogy a kincseket Frankfurtba szállítják. Ott van is egy, az őrzésére igen alkalmas hely - a Reichsbank ottani fiókja... mert azt majdnem sértetlenül foglalták el.

Április 14-én indult az elszállítás. Igen nagy biztosítással dolgoztak, nehogy bárki és lecsapjon a szállítmányra vagy annak részeire. A bányában egyéb szállítóeszközök híján a lifttel levitt katonai dzsipek pótkocsikkal vitték a kincseket a tárnákból az aknákhoz, a feljáró lifthez. A pótkocsikat begördítették a liftbe, felvitték, ahol más dzsipekhez csatolva szállították tartalmukat. Hogy a környék német lakossága ebből menynyit látott, nem tudható. De az biztos, hogy tisztában voltak vele, mit találtak az amerikaiak. Egy rövid leltár után a szállítmány harmincegynéhány tíztonnás teherautón megindult Frankfurt felé. Öt század gyalogos, két századnyi géppuskás alakulat, tíz légvédelmi löveg kísérte, a levegőből pedig repülőgép fürkészte haladását és amerikai vadászbombázók is el-elszálltak fölötte. Frankfurtban a gyalogság előbb körülvette a Reichsbank ottani épületét, csak azután kezdték meg a lerakodást.

A pletyka szerint — amelyet még az ötvenes években is lehetett hallani Frankfurt környékén — az egyik teherautó tele aranyrudakkal valamilyen módon „kitört” vagy „elveszett” a konvojból és a katonák azóta is vígan élnek a zsákmányból valahol Latin-Amerikában... Ez persze nem igaz. De az sem kevésbé kalandos, ami ezt követően történt a kincsekkel.

Az amerikaiak és a britek - akik hamarosan pénzügyi szakértőket küldtek Frankfurtba - nem hitték, hogy ez lenne az összes német aranytartalék, amire most rátehették a kezüket. Ebben megerősítették őket azok az elfogott német bankhivatalnokok is, akiket ez ügyben kihallgattak. Beindult hát egy sajátos, lázas kutatás a többi kincs után is...

3. „Aranyláz”

Mint utólag kiderült, a merkersi arany elveszítése szinte kibírhatatlan csapást jelentett a német államés hadvezetés számára. Nagyon számítottak rá, és ez még jó ideig lehetővé tette volna ellenállásukat a négy nagyhatalom csapataival szemben is. Mindenki azt hitte Berlinben, hogy Hitler tajtékzani fog és minimum a fejét veteti a gazdasági miniszternek és másoknak, akik annak idején eldöntötték, hogy a kincseket elszállítják Berlinből. De a Führer éppen ellenkezőleg cselekedett. Hagyta magát rábeszélni, hogy a történtek ellenére ismét kivigyenek kincseket Berlinből! Talán tudta már, hogy ez a város mindenképpen elveszik? És hogy a jelek szerint az oroszok kezére jut?

Akkor már az is jobb, ha a kincseket az általa szintén — de nem annyira – megvetett angolszászok vagy franciák kapják, semmint a gyűlölt bolsevikok, a kommunisták?

Ezt ma már csak találgathatjuk.

A németek között ekkor bukkant fel valaki, akinek később nagy hatása volt a kincsek sorsára. Josef Rauchnak hívták, 1906-ban született és rendőr lett, aminthogy az apja is rendőrfelügyelő volt. Már 1922-től tagja volt a náci pártnak, ami jó ajánlólevélnek számított 1933, Hitler hatalomra kerülése után. Már csak azért is, mert a párt Hitler-féle újjászervezésben alig 1920 óta létezett és később nagy becsületük volt ott mindazoknak, akik már az „ősidőkben” beiratkoztak. Részt vett Hitler sikertelen müncheni puccskísérletében is. Igazi, meggyőződéses náci volt, a nemzetiszocialista, fajvédő eszméket elvtársainál is hangosabban, lelkesebben hangoztatta. Csaknem két méteres sportember lévén nem sokat töprengett, viszont hivatali felettesei minden utasítását gondolkodás nélkül teljesítette. 1940 után már a berlini kancellári Hivatal biztonsági ügyeiért felelős egyik tiszt lett. Persze belépett az SS-be is, majd Hitler saját testőrezredébe, a szemléken is gyakorta látható elitalakulatba került. Rövid ideig szolgált több fronton. 1944-ben maga Hitler nevezte ki rendőrezredessé.

Nos, ez az ember, megrögzött náci és Hitler lelkes híve azt találta ki, hogy a Birodalom összes kincsét az úgynevezett Alpesi Erődbe kéne vinni. A nácik 1944 végén, 1945 elején úgy tervezték, hogy ott, a megközelíthetetlen osztrák-német hegyvidéken, az Alpokban bevehetetlen erődrendszert építenek ki. Oda menekítik legjobb tartalékaikat - anyagiakat és az „élőerő” legjobb alakulatait is – valamint a vezetők családját. Komolyan hitték sokan, köztük maga Hitler is, hogy ott átvészelhetik a még hátralévő időt. Miben reménykedtek? Elsősorban Hitler csodafegyvereiben, amelyek „megváltoztatják a háború kimenetelét” és győzelmet hoznak — meg abban, hogy a nyugati szövetségesek öszszevesznek Sztalinnál és egymásnak esnek... Ha mégis elveszne a háború, az elrejtett kincsekből ismét feltámasztják az ellenállást, a hadsereget, és folytatják a háborút!

Egyesek úgy képzelték el, hogy majd az amerikaiakkal közösen fordulnak szembe az oroszokkal. Ez ugyan valóban megtörtént, csak már évekkel a háború után és persze egészen másféle körülmények között.

Csak az volt a baj, hogy az Alpesi Erőd úgy igazán... nem is létezett!

Az amerikai felderítés itt-ott hallott róla valamit. A németek is tervezték megépítését. Úgy tervezték, hogy még az észak-olasz Alpok egy része is belekerül, és a bajor hegyek között lesz a központja. Csaknem 50 ezer négyzetkilométernyi területet akartak megerősíteni. De mire hozzáfogtak volna, megfogyatkoztak a Birodalom erői és tartalékai. De ezt a nyugati szövetségesek nem tudhatták, akkor még nem. Szentül kezdték hinni, hogy a hegyek között több százezer remek német katona védelmezi majd azt a különálló kis „országot” és ott bizony semmire sem mennek velük szemben. 1945 áprilisában amikor történetünk éppen zajlik — már az amerikai hadvezetés is komolyan számolt azzal, hogy az „Alpesi Erődben” nemcsak reguláris náci hadsereggel, hanem ott kiképzett partizánokkal is szembetalálja magát!

Némi erődítési munkálatokat ugyan elkezdtek ott a németek, és ebbe a régióba telepítettek ki számos berlini minisztériumot. A náci vezetés részvényeket, értékeket, valutát is mentett ki az országból már 1944 nyarától kezdve. Svájcba, Argentínába, általában Latin-Amerikába és a szövetséges, de nem harcoló országokba: Törökországba, Portugáliába, Spanyolországba csordogált az addig szerzett vagyon. Az állam pénze volt ez, arra szolgált volna, hogy a vesztes háború után legyen miből újrakezdeni a náci birodalom szervezését, létrehozását.

Mire eljött a vég, elrejtették azt, amit nem tudtak vagy nem akartak külföldre juttatni. És persze ez volt a több, az igazi nagy kincs. Bajorországban és Ausztria egyes részein az RSHA - a Birodalmi Biztonsági Főhivatal|r főnökei számos kisebb és nagyobb rejtekhelyei kerestek és találtak. Drágakövek, értékes műtárgyak, igazi és általuk hamisított nyugati pénzek kerültek régi bányákba és magánházakba. Volt, amit hegyi tavakba süllyesztettek.

Rengeteg szállítmány indult el dél felé. Ez a vidék lett a haldokló Birodalom kincsestára. A Biztonsági Főhivatal persze - német alapossággal -ezúttal is készített leltárokat és legalább egy-két példányban meg akarták őrizni a listákat. Csakhogy tudják, mi hol van, és mennyit rejtettek oda?

Volt olyan szállítmány, amely 50 darab, egyenként 45 kilós ládából állott — és ezekben kizárólag aranypénzek és aranytárgyak voltak!

De volt olyan szállítmány, amelyben 8 kisebb ládát vittek el egy bányába. Hogy mi volt bennük...? Kizárólag gyémántok és más drágakövek!

A műkincs-szállítmányok némelyike 6-10 millió birodalmi aranymárkát ért. Ez gigantikus összeg volt. De olyasmi is előfordult, hogy valamelyik éjszaka a légitámadások fényében és veszélyében egy kisebb SS-különítmény 100 kiló súlyú aranyrúddal indult dél felé...

Ráadásul jó, ha tudjuk, hogy Rauch és Funk gazdasági miniszter nyomására nem csupán a Birodalmi Bank hatalmas kincsei kezdtek dél felé vándorolni. Vitték az RSHA (tehát a Gestapo, az SD, az Abwehr és más kém-és rendőrszervezetek), valamint a fontosabb minisztériumok aranyát, valutáját és egyéb kincseit is. Ekkor még az említett és nem említett urak, a döntéshozók között talán senki sem akadt, aki arra gondolhatott volna: később ebből neki személyes haszna is lesz. Mindnyájan meggyőződéses nácik voltak és csakugyan azt hitték, így lesz jó a Birodalom számára. Más kérdés, hogy amikor a Birodalom már nem létezett, egyre többen gondoltak önmagukra is...

Mindegy végül is, mi és hogyan történt. Tény, hogy amikor áprilisban Merkers az amerikaiak kezébe jutott, ott volt a Birodalom ismert kincseinek 93 százaléka! Alig hét százalék maradt hát az egyéb rejtekhelyeken, a nem létező „Alpesi Erődben” és másutt.

Április közepén kellett mindent, ami még Berlinben maradt, Münchenbe szállítani, hogy majd onnan vigyék tovább a déli hegyek közé. Két különböző berlini pályaudvaron két, álnévvel jelölt szerelvény várta a szállítmányokat. Persze akkor is éppen légitámadás zajlott, bombák robbantak mindenfelé, így haladtak a bankból a teherautó-konvojok a pályaudvarra. Bombatölcséreket és aknákat kerülgettek — három hét volt csak hátra a háború végéig, vagy annyi sem. Az oroszok már egyáltalán nem voltak olyan messze és iszonyatos tempóban, emberéleteket nem kímélve törtettek, hogy előbb érjék (és foglalják) el Berlint, mintsem a nyugati szövetségesek odaérnének.

Itt említjük meg, hogy ami kincset a nácik nem délre vagy nyugatra, hanem délkeletre vittek, hogy ott rejtsék el — az az utolsó ládáig a szovjet Vörös Hadsereg kezére jutott. Ezeket soha többé senki sem látta. Nagyobb részüket szétlopták maguk a katonák és a tisztek, akiknek — a huszadik században! — rangjuk szerint meghatározott szabadrablási joguk volt! A kisebb rangú tisztek egy-egy bőröndnyi, a magasabb rangúak egy-egy ládányi aranyat, valutát, műkincset, használati tárgyat stb. küldhették haza ingyenesen a hadsereg eszközeivel és annak költségére. A hátországban a tisztek családja egészen jól élhetett, míg mások éheztek... Például a közkatonák rokonai, családtagjai. A szovjet tábornokok havonta egy tele vasúti vagont küldhették családjuknak ingyen és bérmentve!

Nem csoda, hogy a szovjetek rátették a kezüket mindenre, ami csak mozdítható volt. A primitív katonák a vízcsapokat is kiszedték a falból, mert azt hitték: ha azokat bárhol ismét beütik a falba, akkor itt víz csordul majd...

A Berlin-München távolságot máskor a gyorsvonatok néhány óra alatt tették meg, ám most a hadi helyzetben mindez majdnem... két hétig tartott! így aztán mire az újabb „adaggal” délre érkeztek a Reichsbank emberei és a kísérő katonák, már majdnem véget ért a háború. Ezt persze ők még nem tudták. A legtöbben meg voltak győződve, hogy ez csak egy ideiglenes állapot, nem létezik, hogy a Harmadik Birodalmat így tönkreverték. Majd minden visszaáll a régi kerékvágásba és a Führer megmutatja az ellenségnek, hol a helye...!

Persze akadtak realisták, akik már régóta tudták, ez a háború elveszett. Biztosan el-eltöprengtek ezen és megfordult a fejükben: mi lesz a kincsek sorsa? Ha pedig megszűnik létezni a Birodalom, a nácik is elvesztik hatalmukat. Minden főnök kisember lesz, sőt egyes nagyon exponált személyek talán „le is merülnek”, elbujdokolnak. Akkor pedig talán nem ártana valamennyit eltenni a kincsekből is.

Amikor pedig már tíz napra, sőt többre nőtt a két szerelvény késése, nemegyszer útközben rekviráltak egy-egy teherautót és a katonák egy részével elindították azt München felé. Tudták, a szállítmány egy része hamarabb odaér. Arra már türelmetlenül vártak a müncheni Reichsbank-fiókban, hisz egyszerűen elfogyott a német készpénz, főleg a papírpénz. A szállítmány egy része pedig éppen ebből állt.

A szállítmány egy része már Berlinből is 5-6 teherautón jött — ez nagyobbrészt arany volt. Végül is egy Münchentől 80 kilométerre délre lévő rejtekhelyei választottak célpontként. Egy helyi ólombánya tárnáira és aknáira gondoltak a hivatalnokok. Ekkor még mindig 10 tonna (!) arany, tízmillió igazi amerikai dollár, több láda aranyrúd, vagy 100 zsák idegen valuta volt a szállítmányban. De ott voltak a bankjegynyomó fémmatricák is, sőt némi bankjegynyomó papír a speciális hamisíthatatlan vízjelekkel.