J-nek:

mindazért, amit elértél

PROLÓGUS

A kezén lévő vér pikkelyekként vált le róla, mint hamu az elszenesedett húsról. Érezte a lány ízét, valahányszor megnyalta az ajkait, és eszébe villant, ahogy arcára spriccelt a forró vér, amikor végigszántott a torkán a késsel.

Az ásó csikorogva a földbe vájt. Izzadságcseppek keveredtek el a vérrel, és folytak le rózsaszín csíkokban az arcán.

A test a lábánál feküdt, bőrét olyan fehérre színezte a hold fénye, mint a porcelán. A félelem, amit a lány érzett, ahogy a penge a nyakába vágott, a szemeibe fagyott.

Megállt, hogy kifújja magát, és lenézett rá.

Még holtan is gyönyörű volt.

Kezdett elmúlni az adrenalin hatása. Tejsav égette a karjait és a vállait; csontjai egymásnak feszültek az ízületeknél, és az ásó minden döfésénél összesúrolódtak. Letörölte a verejtéket a homlokáról, és várta, hogy elfogja a bűntudat. Semmi.

Az ásó zörögve a földre esett. Megragadta a lányt a bokájánál, és feltűnt neki, mennyire hideg: hogy a bőre és az izmai már elkezdtek rámerevedni a csontjaira. A sírgödör felé húzta őt, hunyorogva az izzadságtól. A test puffanva landolt a gödör alján. Csont reccsent egy kövön, talán a nyaka tört ki, vagy a koponyája repedt ketté. Bedobta utána a kést is, és figyelte a véres fémen megcsillanó holdfényt.

Hirtelen fénysugár terítette be a pázsitot. Eltakarta a szemét, és érezte, hogy egy csiklandós izzadságcsepp csurog a könyökéig.

Anyja állt az ablakban, árnyéka keresztülnyújtózott a füvön. Érezte, hogy vizslatja őt: a bőrét és a ruháit beszennyező koszt és vért, az arcára tapadó hajtincseket.

Az anyja tudta, hogy mit tett, hogy mire volt képes. Talán mindig is tisztában volt vele, tudta már azelőtt, hogy ő maga ráébredt volna, és várta, hogy eljöjjön ez a pillanat, felszínesen aludva, készen arra, hogy felébredjen és végignézze, ahogy gyermeke eltemet egy másikat.

Pirkadat előtt be kellett fejeznie. Már harmat gyűlt a fűszálakon, és az ég keleti sarkában derengett a felkelő nap. A kocsit még ki kellett sikálnia fertőtlenítővel, és elégetni a ruháit.

Felkapta az ásót, és rálapátolta a földet a testre, hallgatva, ahogy a kövek nekikoppannak a lány csontjainak, és visszapattannak a szemeiről, az állkapcsáról, a bordáiról. Figyelte, ahogy arca eltűnik a föld alatt, miközben az megtölti szemüregének mélyedéseit és nyitva lévő száját. Amikor a talajt ledöngölte, ismét felnézett. Az eget narancssárga és vörös fények díszítették, ahol a nap már felkelt a háta mögött.

Anyja behúzta a függönyöket. Ő pedig bement, hogy lemossa magáról a vért.

I. RÉSZ

EGY

Naomi Hannah a sziklaszirt szélén állt, ahol a tenger felől érkező fuvallat úgy lökdöste, mintha próbálná visszatartani őt az ugrástól. Csak neki kellett volna dőlnie a szélnek, és várni, hogy az kihagyjon egy ütemet.

Meg kellett volna könnyítse a dolgot, hogy nem tudta, milyen messzire kell zuhannia. A vakság általában nem járt előnyökkel, de ahogy ott állt a halál kapujában, hálás volt a sötétségnek.

Csak állt, és hallgatta a sziklának csapódó hullámokat. Morajlásuk úgy dübörgött a fülében, mintha gúnyolódnának rajta. Ugorj, te gyáva! Ugorj!

Talán a hullámok irgalmasak lennének, lerántanák őt az áramlattal, és addig forgatnák a köves sziklamederben, gyorsan és könyörületesen, amíg el nem törik a nyaka. De Naominak több esze volt annál, mint hogy könyörületre számítson.

Lábujjait átgörbítette a szakadék szélén, amíg földtörmelék nem morzsolódott közéjük. Csak egy másodpercnyi bátorság kellett volna hozzá, hogy előrebukjon. A gravitáció elintézte volna a többit.

Valaki majd megtalálná a ruháit és a bakancsát a szikla tetején, és tudná, hogy leugrott. Nem lenne rá szükség, hogy átfésüljék a partot hínárok közé gabalyodott szövetmaradványok után kutatva. Valaki megtalálná a zsebébe dugott búcsúlevelet is, a papírt, melyet kósza könnyek sötét pacái foltoznak, és a lapra firkált szavak úgy néznek ki, mint egy gyermek írása. Senkinek sem kellene megtalálnia a testet, amit hátrahagyott, felpuffadt bőrrel, alsóneműn kívül nem viselve semmi mást. A tenger gondoskodna róla.

Max a susnyásban rohangált mögötte, a farkát csóválva, párától nedvesen kergette a szagokat, mit sem sejtve róla, hogy mi történik körülötte.

Ő majd folytatja az embereken való segítést, gondolta Naomi. Majd elfelejt engem.

Előző éjjel is pontosan ugyanezen a helyen állt, azon tűnődve, hogy jobb lenne-e megvárni, míg visszahúzódik a dagály, hogy a tengerpartra zuhanhasson, és egyetlen gyors ütéssel elroppantsa a gerincét, vagy akkor és ott ugorjon, hogy a hullámok csapják őt a sziklafalnak, és csépeljék ki csontjaiból az életet. De nem volt hozzá elég bátorsága; órákig csak állt ott, csipkedve a bőrt a körmei körül, amíg az ujjai vérezni nem kezdtek.

A tenger illata szebb idők emlékeit hozta magával. Egy parton töltött nap örökbefogadó anyukájával és nővérével, szottyos, homokszemcsés szendvicseket falatozva; játék a parton unokahúgával és unokaöccsével, akkori férje társaságában, kinek hangjából sugárzott a remény a gondolatra, hogy saját gyermekeik lehetnének: gyerekek, akikkel Naomi sosem ajándékozta meg őt. Megrázta a fejét.

Ne gondolj rájuk!

Anyukája, a nő, aki rátalált, és sajátjaként nevelte fel őt, sosem bocsátana meg neki. A szél süvítése kezdett távoli sikolyoknak hallatszani. Talán ilyen hangot ad majd az anyja is, amikor megtudja, hogy a lánya halott. Naomi összeszorította a szemét, és befogta a füleit.

– Kérlek, hagyd abba! – suttogta.

Volt férjének hangja szivárgott be a tudatába, odalopakodva a sós légáramlattal, olyan szavakat súgva neki, amiket sosem fog elfelejteni: Örökké szeretni foglak.

Két könnycsepp egyszerre gördült le az arcán.

– HAZUG!

Addig üvöltötte a szót a szélbe, amíg a torka égni nem kezdett.

Dane-nel kezdődött minden. Ő volt az, aki újra felszínre rángatta ezt a hangot, a hangot, ami a halálról suttogott és arról, hogy milyen könnyű is lenne. Naomi két hosszú éven át létezett elszigetelten, egyedülállóként, barátok nélkül, de a magány végül fölé kerekedett. Ahhoz, hogy sikeresen elhallgattassa fejében a hangot, meg kellett halnia.

Max ugatása visszhangot vert a kopár sziklaszirten. Ha Naomi most megfordul, Max odaszalad hozzá, és akkor feladja. De nem adhatja meg magát a félelemnek. Nem teheti ezt ismét.

– Max, menj innen!

Kezeivel eltakarta az arcát, és érezte a teste köré csavarodó szelet, akár egy hideg ölelést. Még a szél is szánta őt.

Max újra felugatott, ezúttal közelebbről; Naomi érezte lehelete melegét a vádliján.

– Ne gyere ide! Menj el!

Max éles hangú nyüszögése Naomi szívébe vájt. Tompa puffanással a földre rogyott, talajdarabkákat sodorva a peremről a tenger felé.

Max nedves orrával Naomi hajához dörgölőzött, és lenyalogatta a könnyeit.

Tegnap éjjel nem hozta magával Maxet, mert félt, hogy nem lesz képes végigvinni a tervét, ha a közelében van, de aztán eluralkodott rajta a bűntudat, amikor arra gondolt, hogy Max a házba bezárva várja, hogy rátaláljanak. Mi van, ha senkinek nem tűnik fel, hogy eltűnt? Mi van, ha Max lassacskán elsorvad arra várva, hogy ő hazatérjen? Elképzelte az anyját, ahogy belép a házába, és megcsapja a kutyafekhelyben bomladozó tetem szaga.

A nap egy felhő mögé bújt, és otthagyta őt a tenger felől érkező fuvallat kegyeire bízva. Naomi felállt, és elkezdett felöltözni.

– Holnap – suttogta. – Holnap megteszem.

Nehézkesen felhúzta lábára a zokniját és a bakancsot. A cipőfűző ügyetlenül fityegett eltompult ujjbegyei között, melyek csontig dermedtek.

A búcsúlevél nadrágzsebének szegélyén lifegett, majd felkapta a szél, és röviden átrángatva a gyér növényzeten felröppentette a szakadék szélén, ahol a szemei előtt táncoltatta a levegőben. De Naomi nem látott mást, csak a sötétséget.

– Gyerünk! – mondta, Max szolgálati hámja után tapogatózva a nedves füvön. – Menjünk haza!

Felerősítette Maxre a hámot, és elsétált a sziklaperemtől. Újabb sikertelen kísérlet. Mély levegőt vett, és bent tartotta a tüdejében, amíg a mellkasa égni nem kezdett.

Holnap, gondolta. Holnap megteszem.

KETTŐ

Naomi a szirtről a városba sétált, reszketve a szélben, ahogy az a tengerről érkezve keresztülsüvített az utcákon, mint vér a kisváros ereiben. Hiányzott neki a sziklaszirt békessége, ahol csak a hullámok hangját hallotta, ahogy nekicsapódnak a partnak, és a sirályok rikácsolását, ahogy vitorláznak a reggeli napsütésben. A városban az élet zaja harsogott körülötte, és megszállta minden gondolatát.

Balkerne Heights egy vérfertőző pusztaság volt a megye peremén, de Naomi számára ez maga volt a világ pereme. A városka valaha festői volt utcácskáit szegélyező vidéki kőkunyhóival és tengerpartját keretező színes, teraszos házaival, melyek ablakfülkéiben tükröződtek a partot verdeső hullámok és a lenyugodni készülő nap. A sziklákról készült fényképeket képeslapokra nyomtatták, és a tengerpart sárga szalagját egykor turisták tömegei lepték el. Egyetlen bűntény elég volt hozzá, hogy kiszívja az életet minden egyes téglából és macskakőből. A sziklák mállani kezdtek, a tenger pedig elszürkült. A városlakók bezárták ajtajaikat, és elriasztották a turistákat. De a városka nem csak a szépségét veszítette el; Hayley Millert, a tinédzsert, aki eltűnt, sosem látták viszont.

Naomi összeszorított fogakkal vánszorgott tovább, hogy visszafogja a vacogásukat. Hallgatta, ahogy az elsiető autók felfröcskölik a pocsolyákat, és ahogy a morajló emberi hangok egyetlen értelmezhetetlen zúgássá folynak össze. Sosem érezte magát a körülötte vibráló élet részének. Mindig csak egy befelé hallgatózó kívülálló volt.

– Naomi!

A zajon keresztül Wilson hangját hallotta meg, a szájában tartott cigaretta körül dörmögve. A kertkapujában álldogált a tejesemberre várva, ahogyan azt minden hétfőn tette. Mindig beszélgettek kicsit hétfőnként.

– Jó reggelt, Wilson! – köszöntötte Naomi, magára erőltetve egy mosolyt.

– Meg vagy fázva?

Naomi hangja rekedt volt a széllel való üvöltözéstől.

– Egy kicsit – hazudta.

– Forró víz citrommal, az csodákra képes.

– Köszi, Wilson!

Naomi elsétált a kertkapuja előtt, és beszívta a Wilson által kilélegzett füstös levegőt. Érezte a férfin az alvás szagát: a rászáradt verejtéket, bőre áporodott hajlatait.

– Hogy vagy mostanság?

Meg akarok halni, Wilson.

– Megvagyok. És te?

– Prímán, napsugaram, prímán. Hogy van a kutyus?

– Jól. Már hétéves lesz.

– El se hiszem – mondta Wilson.

– Repül az idő, nem igaz? – szólt hátra Naomi, hamis vidámsággal a hangjában. – Még látjuk egymást!

Minden héten ugyanez a párbeszéd zajlott le közöttük. Úgy tűnt, senki más nem vette észre, hogy az életük minden vasárnap este visszatekerődött, és a következő reggelen ismételten lejátszódott, újrahasznosítva minden egyes mosolyt, szót és lélegzetvételt. Naomi szeretett volna rájuk kiáltani, felrázni őket a befolyás alól, ami alatt a város tartotta őket. A senkik városa volt ez.

Két évig küzdött öngyilkos gondolatai ellen, de előző éjjel végül megadta magát a kitartó duruzsolásnak, és átvándorolt az éjszakán vakvezető botja kalauzolásával, amíg el nem érte a sziklákat. Már sorsának puszta elfogadása is hatalmas súlyt emelt le a vállairól, és ugyan nem vitte véghez a dolgot, a tudat, hogy holnap majd sikerülni fog, máris minden egyes levegővételét egy kicsit könnyebbé tette.

Hallgatta az elhaladó lépteket és a kabátok susogását, ahogy hozzádörzsölődtek. Talán a többiek számára nem volt annyira fojtogató a légkör, mert nekik voltak lehetőségeik, amik Naominak sosem lesznek.

Naomi élete nem csúszott ki az irányítás alól; épp ellenkezőleg. Az anyja és a nővére választották a ruháit és javasoltak neki online bevásárlási felületet, ahonnan ugyanazokat az élelmiszereket rendelték minden héten. A kutyája és a botja elvitte őt mindenhová, ahova ment, elvezették a zsákutcát jelentő munkahelyére a kávézóban – nem volt más munkaadó, aki foglalkoztatta volna. Nem tudott csak úgy bepattanni egy autó kormánya mögé; ha menni akart valahova, el kellett fuvarozzák őt. És hogyan is tudott volna továbblépni Dane-től és találkozni valaki újjal? Mindenki másnak ehhez elég volt csupán egy szempillantás. Naomi viszont nem tehetett mást, mint hogy várt valakire, aki majd áttöri a sötétséget, valakire, akit még csak nem is láthatott jönni. Életének egyetlen aspektusa, ami az ő irányítása alatt állt, a döntés volt, hogy él-e vagy meghal.

Max farka a térdeinek verdesett, amiből Naomi tudta, hogy közelednek a buszmegállóhoz, ahol Joanne várt rájuk minden reggel. Nem lepte volna meg, ha Joanne számos buszt hagyott volna elmenni, csak hogy vethessen egy pillantást Maxre.

– Hát itt van az én gyönyörűséges cimborám – mondta Joanne, hangja átszűrődött az alapzajon.

Max farka sebesebben csapkodta Naomi lábait. Leült, és a földet kezdte legyezni vele, várva a jutalomfalatot, amit Joanne mindig adott neki.

A buszmegálló cigarettafüsttől és állott vizelettől bűzlött, de Naomi még így is érezte Joanne leheletén a mentol illatát és az édes levendulaparfümöt, amit a fülei mögé permetezett.

– Szia, Joanne!

– Hogy vagy, kedves?

Ma megpróbáltam megölni magam.

– Jól vagyok.

– És hogy van Max?

– Remekül.

– Ennek nagyon örülök.

Naomi hallotta Joanne hangján, ahogy az idős hölgy épp előrehajol, gerince lassan görnyed magába, mint egy nap melegén összezsugorodó rovar.

– Adhatok neki egy jutifalit?

– Csak egyet, kezd meghízni.

Max körbeszimatolta Joanne táskáját, miközben ő benne kotorászott. Naomi válla hozzáért a buszmegálló oldalához, mire az emlékek poshadt állóvízként öntötték el az agyát.

Még mindig érezte biológiai anyja szőrmebundájának puhaságát, ahogy az az orcáját simogatta, miközben végigcipelték őt az éjszakán. Az édesanyja szívverése és a sírása keltette vibrálás elaltatta Naomit a karjaiban, beleveszve anyukája melegébe. Amikor felébredt, egyedül volt, összegömbölyödve a buszmegálló sarkában, a kabátba burkolva, ami dohos cigaretták és olcsó parfüm szagát árasztotta. Az anyját szólongatta, és addig sírt, amíg össze nem pisilte magát. Rosszabb éjjeleken még mindig érezte a combjait eláztató vizelet melegét, és hallotta az anyja utáni kiáltásokat, aki sosem jött vissza érte, még az álmaiban sem.

– Naomi!

– Bocsánat, mit mondtál?

– Azt kérdeztem, hogy dolgozol-e ma.

Max befejezte a jutalomfalaton való csámcsogást, és az aszfaltot kezdte nyalogatni lehullott morzsák után.

– Nem, ma nem dolgozom.

– És holnap? Beugorhatnék a kávézóba, és köszönhetnék Maxnek.

– Jó, holnap dolgozom. – De addigra már halott leszek. – Most jobb, ha megyek.

– Ó.

– Holnap majd találkozunk!

– Igen, akkor holnap.

– Gyere, Max!

Naominak vissza kellett fognia magát, nehogy elmosolyodjon a gondolatra, hogy soha többé nem kell végigsétálnia ezen az utcán és beszélgetnie ezekkel az emberekkel.

Max hirtelen megállt, és beleszimatolt a levegőbe.

– Menj tovább, Max!

Max húzni kezdte a hámját, maga után ráncigálva Naomit, ahogy balra lendült. Miközben szorosabban fogta a hámot, Naomi fejben átgondolta a lépéseket, amiket már több ezer alkalommal megtett korábban. Érezte az utca túloldalán lévő pékségből szállingózó friss sütemények illatát és a frissen főtt kávét a szomszédos új kávézóból, de Maxet nem a mohóság vezette. A St. Peter’s Alley-be akart bemenni.

– Max, nem!

Egy nyüszítés morajlott a kutya torkában, amit féken tartott a hám.

– Max, gyere! Nem arra megyünk.

A kutya addig húzta, míg Naominak már nehezére esett egy helyben állnia anélkül, hogy vele mozdult volna. Hallotta, hogy a karmai a járdát karcolják, és elképzelte, ahogy tövig reszelődnek, poros karmolásnyomokat hagyva az aszfaltban.

A járókelők szabadon mászkáltak körülöttük. Egy férfi morgolódott, hogy elállják az útját. Hátulról egy aktatáska kemény sarka ütközött Naomi combjának.

– Max, kérlek! – suttogta.

Max addig erőlködött a hámnak feszülve, amíg a lélegzete már csak elkeseredett sziszegésekben szabadult ki belőle. Naomi bakancsa megcsúszott a járdán, a hám pedig kezdett kicsusszanni a szorításából.

– Max!

Max végül feladta egy utolsó nyüszítéssel, és megrázta a bundáját, hogy megszabaduljon a fülét bántó hangtól.

Ne haragudj rá, mondta magának Naomi. Holnap már úgyse fog számítani.

Azt hitte, mindenki őt nézi, a vak nőt, aki még a saját kutyáját sem tudja kontrollálni.

– Mi ütött ma beléd, hm? – kérdezte tőle, ahogy a kutya folytatta útját, lábai közé húzott farokkal.

Maxet arra tanították, hogy hagyja figyelmen kívül az ösztöneit, és biztonságban vezesse Naomit. Aggasztó volt ez a változás. Talán nem bízhatott meg benne maradéktalanul. Mi van, ha újra előfordul, és elszalad? Mi történne akkor Naomival? De ez már nem sokáig fog számítani. Naomi holnap halott lesz.

HÁROM

Marcus Campbell nyomozó őrmester korábban még sosem járt gyilkossági helyszínen, bár így is több halottat látott már a kelleténél. Az első egy részeg sofőr volt egy autó kormánya mögé roskadva, a légzsák becsapódásától elroppant nyakkal. A legutóbbi pedig egy idős asszony, a padlón fekve mereven, napokkal azután, hogy elesett, karommá dermedt kézzel, mely a telefon felé nyúlt, hogy lerántsa az asztalkáról, és segítséget hívjon: segítséget, ami sosem érkezett meg. De hiába látott már bőséggel holttesteket Marcus, még soha nem látott ilyen sok vért.

A nő a földön feküdt, a sikátor téglafalának döntve, mély vágással a nyakán, mely úgy görbült, akár egy fogak nélküli mosoly. Az arcára tapadt szőke hajszálak vöröslöttek a vértől. A fehér csont látványa a sebben hirtelen arra késztette Marcust, hogy megtapogassa a bőrt a saját nyakán, ellenőrizve annak sértetlenségét.

Egy iskolás gyerek talált rá, gondolkodott el magában a nyomozó. Hónapokig nem fog aludni szegény.

– Milyen kár érte – mondta Lisa Elliott detektívfelügyelő, tekintetét a lábuk előtt heverő testre szegezve. Gesztenyebarna haja csillogott a lenyugvó nap fényében. Laza fekete kosztümje úgy lógott az alakján, mintha még mindig a vállfán lenne. Az egyetlen aprócska szín, amit viselt, az aranykarika volt a gyűrűsujján. Ha otthon is úgy viselkedett, ahogyan a munkában, Marcus nem irigyelte Lisa feleségét.

– Tudjuk a nevét?

A törvényszéki patológus, dr. Ali Ling felnézett rájuk a földről, ahol épp a holttest mellett guggolt.

Marcus még csak egyszer találkozott dr. Linggel, amikor először csatlakozott a Balkerne Heights-i rendőrséghez két hónappal ezelőtt. Gyors bemutatkozás volt névcserével és kézrázással, de volt a patológusban valami nyíltság, amitől Marcus rögtön ellazult; látta a szemeiben, hallotta a hangjában.

Kisváros és még annál is kisebb erőforrások lévén dr. Linget és csapatát arra is kiképezték és alkalmazták, hogy ők végezzék a bizonyítékok begyűjtését a bűntények helyszínéről. Fehér kezeslábasba öltözött férfiak és nők lepték el a sikátort, fényképeket készítettek, és bezacskózták a lehetséges bizonyítékokat kesztyűbe bújtatott kezekkel és fémeszközökkel. Valaki épp a téglafalra felfröccsent vérről lőtt fotókat. Tetőtől talpig fehérbe burkolózva mind ugyanúgy néztek ki. A kamera vakujának villanása elhomályosította Marcus látását, majd a foltok követték a tekintetét.

– A jogosítványa szerint Cassie Jenningsnek hívják, huszonöt éves.

– Elloptak tőle valamit?

– Úgy látom, nem. Találtunk két telefont és egy retikült, tele jegyzetekkel.

– Két telefont? – kérdezte Lisa. – Minek kellene neki kettő?

– Az egyik egy csúcstechnológiás okostelefon. A másik egy olcsó feltöltőkártyás.

– Ellenőrizned kell majd a hívásokat mindkét telefonról – mondta Lisa Marcusnak anélkül, hogy ránézett volna. – Tudni akarom, hogy miért volt neki kettő.

– Nem lehet, hogy az egyik munkahelyi? – kérdezte Marcus.

– Talán, de biztosan akarom tudni. – Lisa lenézett dr. Lingre. – A nyaki sérülésbe halt bele?

– Úgy tűnik – válaszolta Ling, füle mögé simítva egy odaképzelt hajtincset. Ugyan a fehér kezeslábas eltakarta a haját, a szokást láthatóan nem tudta megtörni. Az orrát és száját fedő maszk eltompította a szavait. – Egyelőre nincs jele szexuális tevékenységnek ebben a stádiumban, de ezt majd a boncolás után tudom megerősíteni. Illetve további sebeket sem találtam, amiket a torkát elvágó fegyver okozott volna, de nem tudhatjuk biztosan, amíg meg nem fordítom a testet.

– Lesz még ideje foglalkozni vele – mondta Lisa. – Hadd töltsünk még pár percet a tetthelyen!

Dr. Ling felállt, és levette maszkját a szájáról, hagyva, hogy az a nyakán fityegjen. – Én nem arra utaltam, hogy siessünk.

Marcus megrázta a fejét. Engedd el! Ma bal lábbal kelt fel.

A lenyugvó nap visszatükröződött a halott nő szemeiben, mintha azok égtek volna a koponyájában. A St. Peter’s Alley-ben percről percre egyre hidegebb lett.

Dr. Ling megköszörülte a torkát.

– Nincs jele bőrmaradványoknak a körmei alatt, de zúzódások vannak a nyakán, ami arra enged következtetni, hogy…

– Megfojtották? – vágott közbe Lisa.

– Nem, de erővel tartották. A falra fröccsent vér – sétált feljebb a sikátorban, és mutatott a sötét, odaszáradt foltokra a téglákon – arra utal, hogy itt támadták meg először.

– Tehát valaki megragadta, és elvágta a nyakát, ő pedig végül ott kötött ki.

– Valószínűleg próbált elmenekülni – mondta Marcus mögöttük állva.

– Szóval a gyilkos csak úgy hagyta neki, hogy megpróbálja? – kérdezte Lisa.

– Lehet, hogy a nő haláltusájának figyelemmel kísérése része volt az indítékának – felelte dr. Ling. – Csak annyi volt a pasas dolga, hogy hátralép, és élvezi a műsort.

– Pasas? – kérdezte Marcus. – Honnan tudjuk, hogy férfi volt a gyilkos?

– Ez a tetthely nem utal női elkövetőre – válaszolta Lisa.

Marcus végignézett a pocsolyákon, az élettelen szemeken a fiatal nő koponyájában, a falra fröcskölt eltékozolt életen.

Dr. Ling figyelte őt, ahogy válaszok után kutatva fürkészi a bűnügy helyszínét.

– A női gyilkosok hajlamosak olyan embereket választani, akiket ismernek, méghozzá konkrét indokkal: rivalizálás, féltékenység, megszállottság. A nők közötti bűnesetek általában… kuszábbak. Ez sokkal inkább egy kivégzés volt.

– Ali azt próbálja mondani – szólt közbe Lisa –, hogy ha ezt egy nő tette volna, az áldozatunk úgy nézne ki, mint egy döglött disznó, amin lőgyakorlatot tartottak.

Marcus bocsánatkérőn nézett le a testre.

– Igen, valószínűleg akkor számos seb lenne rajta, és több dühöt mutatna. – Ling megint visszasétált a sikátorban. – Amire viszont felfigyeltem – térdelt le a holttest mellé –, az az, hogy a sebet mintha gyorsan, de idegesen ejtették volna. Nem lennék meglepve, ha ez lenne az elkövetőnk első gyilkossága, vagy hosszabb kihagyás után az első.

– De nem tudjuk, hogy ez lesz-e az utolsó – mondta Lisa. – Bármi előzetes jele hajszálaknak vagy ondónak?

– Nem tudhatjuk biztosan, amíg…

– A boncolásig, tudom – vágott közbe Lisa. – Előzetes jeleket kérdeztem, dr. Ling.

– Ondó? – értetlenkedett Marcus. – Azt hittem, azt mondta, nem talált semmit, ami szexuális aktusra utalna, nem?

– Maszturbáció, Campbell – felelte Lisa hűvösen. – Az, hogy nem erőszakolta meg az áldozatot, még nem jelenti azt, hogy nem is polírozta a bohócot, amíg a nő haldoklott.

Marcus elpirult.

– Még semmi – válaszolta dr. Ling. – Vagy nem a szex volt az indíték, vagy az elkövető ügyesen eltakarított maga után. De a tegnap esti felhőszakadás sem segített. Meg fogjuk vizsgálni a testet a lehetséges nyomai után.

– Rendben, hívjon, ha már felvágta a tortát! – mondta Lisa, és távozni készült.

– Gondolja… – Dr. Ling szünetet tartott, körültekintően megválogatva szavait. – Gondolja, hogy ugyanaz lehet a támadó, mint…

– Kizárt. Az húsz évvel ezelőtt történt.

Marcus egyik nőről a másikra pillantott, figyelte őket, ahogy szavak nélkül kommunikálnak.

– Hát jó – mondta végül Ling.

Lisa magabiztos léptekkel elsétált. Marcus követte őt, bátorságot gyűjtve, hogy megkérdezze, mit értett a torta felvágása alatt, aztán leesett neki: a boncolást.

Visszanézett a testre, és belehasított a bűntudat, hogy otthagyja. Elmerengett, hogy lehetséges-e magányosnak lenni a halál után.

– Nos, ez hasznos volt – jegyezte meg Lisa fanyarul, ahogy Marcus becsukta maga mögött a kocsiajtót.

Marcusnak viszketni kezdett a bőre attól, hogy mellette kell ülnie az autó korlátozó, szűk terében. Tenyerét a nadrágjába törölte.

– Méghogy nincs bizonyíték! Az a hely aranybánya lehetne a megfelelő kezekben.

– Nem hiszed, hogy dr. Ling elég képzett hozzá?

– Nem hiszem, hogy elég okos – válaszolta Lisa, ahogy elfordította a slusszkulcsot. – Van különbség. A nyilvánvaló nyomokat keresi, és nem a rejtetteket.

– De mi van, ha egyáltalán nincsenek nyomok? Mi van, ha a gyilkos ügyesen eltakarít maga után, ahogy ő is mondta?

Lisa úgy nézett rá, mintha egy gyerek csatolta volna be magát mellette.

– Mindig vannak nyomok, Campbell. Csak meg kell őket találni.

Lisa elhajtott a helyszínről, belepréselve Marcust az ülése háttámlájába.

– Miről beszélt dr. Ling a végén? – kérdezte Marcus.

– A múltról. Másról se tudnak ebben a nyomorult városban.

NÉGY

A tenger hangjai andalító duruzsolásként hívogatták őt. Hálóingje a combjait simogatta, ahogy verdesett a szélben. A szellő csiklandozta a tenyerét, és az ujjai közé fonódott, mint egy meleg kéz, mely a sziklaszirt felé vezette őt. Amikor megérezte a szakadék szélét a lábujjai alatt, békesség lett úrrá rajta, ő pedig teljesen elmerült benne, mindabban, amit az ismeretlenbe való átlépés jelentett. Életében először nem félt a haláltól.

Ráfeküdt a szélre, és beszívta a tenger sós levegőjét. A hullámok egymást nyaldosták alatta, hívogatva őt a mélybe. Jobb lába előrearaszolt. A légáramlat megcirógatta a vádliját. Hagyta, hogy a szél kibillentse, és egész úton lefelé csak mosolygott.

Naomi sikítva ébredt. Minden megváltozott, amikor a tengerbe merült. Segítség után üvöltött a hullámok alatt, és a torkát markolászta, ahogy a víz a testébe erőszakolta magát, és kiszorította tüdejéből a levegőt. Miközben süllyedt, fülei pattogtak a nyomástól, a sós tengervíz pedig a szemeibe mart. Addig próbált lélegezni, amíg a tüdeje szét nem szakadt, épp ahogy a talpai elérték a tengerfeneket, és ott felkavarták a vizes homokot.

Felült az ágyban, és érezte, hogy hideg veríték kígyózik le a mellei között. Egy része még mindig a tengerben volt, sikoltozva a felszín alatt, ezért egy pillanatig tengervíznek hitte a testéről csöpögő izzadságot.

A ház csendes volt, leszámítva a szomszédjától, George-tól átszűrődő hangokat, aki a fal túloldalán mozgolódott. A szoba hűse belopakodott hozzá az ágyba, és lehűtötte a nyirkos lepedőt. Fogta telefonját az éjjeliszekrényről, és megkérdezte, mennyi az idő. Késő volt; amint reggel hazaért a szikláról, azonnal bemászott az ágyba, túlságosan kimerülten ahhoz, hogy nekivágjon a napnak, ám az álmában rögtön visszatért a szakadék szélére.

Megtapogatta az ágy másik oldalát, de nem érzett mást, csak az ágyneműt. Már két év telt el, de még mindig nehezére esett sajátjának nevezni azt az ágyat. Félálomban az alvás és az ébredés között néha elfelejtette, hogy Dane már nincs vele. Elképzelte őt a saját ágyában: az ágyban, amin valaki mással osztozott. Most épp Josie volt az, aki érezhette a bőre melegét éjjelente, és hallgathatta lágy lélegzését, ahogy álomba merült a férfi ölelő karjaiban. Ennyi elég is volt hozzá, hogy Naomi gyűlölje őt: a nőt, akivel sosem találkozott, és akinek az egyetlen bűne az volt, hogy szerette a férfit, akit Naomi eltaszított magától, saját szívének összetörése árán.

Felvette Dane párnáját, és beszívta az illatát. Az arcszesz, amit azóta használt, hogy megkapta élete legelső fizetését, minden közös emléket megidézett, és a biztonságot, amit Naomi akkor érzett, amikor a közelében volt. Nehéz éjszakákon Naomi a párnára spriccelt az illatból; ez volt az egyetlen módja, hogy el tudjon aludni. Korábban minden éjjel ráfújta, de most már csak egy fél üveggel maradt neki. Megszüntették a termék gyártását; amikor a bolti eladó közölte vele, Naominak vissza kellett nyelnie a könnyeit.

Vágyott rá, hogy továbblépjen, de úgy tűnt, képtelen elengedni őt. Ha maga mögött hagyná, azzal önmaga egy részét is elveszítené. Gyűlölte azt, akivé a férfi nélkül vált, és rettegett belegondolni, hogy mi történne vele, ha teljesen elszakítaná magát tőle.

Naomi kikecmergett a takaró alól, bebugyolálta magát a köntösébe, és lement a földszintre. Max odarohant a fekhelyéről, hogy üdvözölje őt, farkát a lépcsőkorlátnak csapkodva.

– Szia, Max! – vakargatta meg a fejét Naomi.

Felnyalábolt néhány hasábot a farakásról, elrendezte őket a kandallóban, és várta, hogy erőre kapjanak a lángok, mielőtt a konyha felé indult. Max követte minden lépését.

Amint a lángok nyaldosni kezdték a fát, Naomi átbotorkált a sötét házon, és kiengedte Maxet a kertbe, aztán gyorsan megetette őt, hogy utána visszatérhessen a tűzhöz.

Megszólalt az ajtócsengő. Max felkapta a fejét vacsorás tálkájából, és ugatni kezdett.

Naomi már annyira hozzászokott az egyedülléthez, hogy teljesen lefagyott. Egyedüli látogatói az anyukája, a nővére és Dane voltak, de most egyiküket sem várta. A csengő ismét felberregett. Naomi lesimította a haját, és begörbített tenyerében ellenőrizte a leheletét. Kinyitotta az ajtót, szemeit pedig behunyta, ahogy az esti levegő beléjük fújt.

– Szia, minden rendben van? Sikoltást hallottam.

George.

– Jól vagyok, én… – Fontolgatta, hogy hazudjon, de végül lenyelte a füllentést. – Rosszat álmodtam. Elnézést!

– Hú, akkor megkönnyebbültem. Már aggódtam, hogy megsérültél, vagy ilyesmi. – George fészkelődni kezdett. – Hogy vagy mostanában? Nem láttalak egy ideje.

George új lakó volt Balkerne Heightsban. A harmincas évei közepén járt, de volt benne valami, ami egy idősebb, bölcsebb férfi benyomását keltette.

– Jól vagyok – hazudta Naomi. Köntösének zsinórja kilazult a derekán, és a szél hálóingje szegélyét csapdosta. Naomi keresztbe tette lábait, combjai közé szorítva a hálóruha selyemanyagát. – Hogy állsz a beilleszkedéssel?

– Jól.

– Ennyire rossz a helyzet, hm?

George idegesen felnevetett.

– A helyiek nem kicsit állnak ellen az idegenek kedvességének.

– Majd javulni fog a dolog. Adj nekik időt! Nem vagyunk hozzászokva az új arcokhoz.

– Biztos vagyok benne, hogy bármelyik másik szomszéd az arcomba vágta volna az ajtót.

– Hát, én vak vagyok. Nekem nem volt lehetőségem kikukucskálni a függönyön.

George elnevette magát.

– Na, nem zavarom tovább az estédet. Jó volt látni téged.

– Téged is.

Naomi becsukta az ajtót, és bekapcsolta az üzenetrögzítőt, ahogy a tűz melletti fotelja felé haladt. Úgy helyezkedett, hogy lábait a lángok előtt lógathassa.

– Önnek két új üzenete van.

Az egyik az anyjától lesz. Rachel az anyja volt, akár vérrokonok voltak, akár nem. Ő volt az, aki rátalált a buszmegálló sarkába rejtett Naomira, reszkető térdei mögött bujkáló kis testére. A bundakabáttal és a szeméből sugárzó rémülettel a kislány egy sarokba szorított vadállatra emlékeztette Rachelt. Az első benyomás ellenére hazavitte őt, és megszelídítette, amíg Naomi újra meg nem tanult szeretni. A szociális munkások telitalálatnak nevezték az örökbefogadást, mert ahogyan Naomi, úgy Rachel és az ő biológiai lánya, Grace is afrikai felmenőkkel rendelkeztek. Naomi még sok év múltán is megvetéssel emlékezett vissza erre az érvelésre; előbb tartották őket összeillőnek a bőrük színe miatt, mint a szeretetre és gondoskodásra való képességük alapján. Gyakran gondolt rá, hogy mennyivel jobb helyzetben lenne a társadalom, ha mindenki vak lenne és képtelen arra, hogy a külseje alapján ítélkezzen mások felett.

– Szervusz, drágám, anyu vagyok. Hiányoltunk ma a partin.

Naomi behunyta a szemét, és felsóhajtott. Az ikrek ötödik szülinapi partija! Teljesen megfeledkezett róla. Az ajándékaik a komódon várakoztak a bejárati ajtónál.

– Hívj majd fel, amint lehet, hogy tudjam, jól vagy! – Anyukája szünetet tartott, és kicsit felsóhajtott. – Nem tudom, hogy hallottad-e, de történt egy gyilkosság Balkerne Heightsban tegnap éjjel.

Naomi felült a fotelban, és maga alá húzta a lábait. Azonnal ő jutott eszébe.

Hayley Miller.

– Azt mondják, Cassie Jennings volt az áldozat. Szegény lány! Épp hazafelé tartott az unokahúga temetéséről, mintha a család még nem szenvedett volna eleget. Nagyon figyelj oda, hogy biztonságban légy! Sebezhető vagy, drágám, úgyhogy ne menj ki sötétedés után! Legalább addig, amíg meg nem találják a tettest. Csörgess meg, amikor tudsz, és ne aggódj a parti miatt! Grace hamar túl fogja tenni magát rajta. Szeretlek!

Grace.

Naomi eltűnődött, hogyan fogadhatta nővére a gyilkosság hírét. Húsz év telt el, mióta a legjobb barátnője eltűnt. Elkerülhetetlen volt, hogy ezek az emlékek Cassie halálával a felszínre törjenek. Grace és Hayley olyan közel álltak egymáshoz, mintha testvérek lettek volna, egészen az eltűnése előtti éjjelig. Valami történt akkor közöttük. Naomi éjfélkor talált rá Grace-re, aki arcát a kezeibe temetve zokogott a sötétben.

Nem mondhatom el, suttogta Grace, amikor Naomi megkérdezte, hogy mi történt. Megígértette velem, hogy nem mondom el.

Naomi sosem beszélt erről az éjszakáról az anyjának. Akármit is tett a nővére, meg kellett őt védenie – Rachel és Grace befogadták őt, amikor a legnagyobb szüksége volt rájuk. De valahányszor Naomi a nővérére gondolt, eltűnődött azon, hogy mi lehet a titok, amit húsz éve őriz.

Bekapcsolta a tévét, benyomta a helyi hírcsatorna számait a távirányítón, és a lélegzetét is visszatartotta, hogy halljon minden egyes szót. A hírolvasó felkonferált egy felvételt a rendőrség sajtótájékoztatójáról, amit az ügy vezető nyomozója tartott.

– Ma délután fél négykor fedezték fel a huszonöt éves Cassie Jennings holttestét a St. Peter’s Alley-ben. A nyomozás ezen szakaszában nem hisszük, hogy a gyilkosságot rablási szándék motiválta volna. Kérjük, hogy bárki, aki ismerte Cassie-t, vagy a környéken tartózkodott tegnap este nyolc és tíz óra között, az jelentkezzen esetleges információkkal, akármennyire jelentéktelennek is tűnjenek azok! Balkerne Heights kisváros, mely nem sűrűn hall ilyen híreket, úgyhogy arra kérem önöket, legyenek éberek, amíg a csapatom és én éjt nappallá téve dolgozunk azon, hogy igazságot szolgáltassunk ebben a borzasztó bűntényben! Megértem, hogy nyugtalanító most a helyzet, de szeretném biztosítani a közösség minden lakóját afelől, hogy meg fogjuk találni a személyt, aki felelős Cassie haláláért. Egy ilyen kisvárosban nincs sok hely a bujkálásra.

– Ó, te jó isten!

St. Peter’s Alley.

Max körmei kopogtak a fapadlón, ahogy belépett a szobába.

– Ne haragudj, Max!

Max átsétált a szobán, és állát a fotel karfájára fektette. Naomi megsimogatta fején a puha szőrt, arra gondolva közben, ami előző éjjel történt a városában, oly közel a helyhez, ahol aludt.

Az a szegény nő.

A hírolvasó újra megszólalt semleges hangján.

– A gyilkosság nem az első jelentős bűntett, amit a város megtapasztalt. A tizennyolc éves Hayley Miller nagy port kavart esete még mindig megoldatlan.

Naomi kikapcsolta a televíziót.

Ha belegondol, hogy aznap reggel elsétált Cassie sikátorban heverő holtteste mellett… Max orra megérezte a halál szagát a levegőben. Naomi visszagondolt a kutya szájából felszakadó kétségbeesett nyüszítésre, a járdát karmolászó mancsaira.

Hála istennek, hogy nem én találtam rá!

Észrevette, hogy remeg a keze, ahogy megnyomta a gombot a szerkezeten, hogy az lejátssza a következő hangpostaüzenetet.

– Hol voltál ma? – kérdezte Grace. – Tudom, hogy ott vagy. Vedd fel! – Erős fújtatás sistergett át a telefonon. – Te vagy a nénikéjük, Naomi. Itt kellett volna lenned. Mindenki azt kérdezgette, hogy hol vagy. – Újra felsóhajtott. Naomi szinte érezte a telefonból kiáramló hőt. – Elegem van belőle, hogy falazzak neked minden alkalommal, amikor az ágyadban bujkálsz. Szívathatod anyát és engem, amennyit csak akarsz, de a gyerekeimet ne bántsd! Ez nem fair. Szükségem volt rád ma. Hayley itt lett volna a kedvemért. De tudhattam volna, hogy te nem fogsz eljönni. Nem is értem, minek idegesítem magam ezzel, Naomi. Tényleg nem.

Naomi összerezzent, amikor az üzenet egy csattanással véget ért, ahogy a nővére lecsapta a telefont.

– Sajnálom – suttogta.

Grace ugyan nem mondta ki a szavakat, de Naomi érezte a lüktetésüket az üzenet mögött. Grace jobban örülne, ha inkább Hayley élne Naomi helyett.

Húsz év telt el, és a város még mindig Hayley megoldatlan eltűnéséről beszélt. Naominak nehezére esett összehozni azt a Hayley-t, akit ismert, azzal a Hayley-vel, aki a helyi pletykákat fűtötte. Mintha két különböző személyről lett volna szó: egyikük egy édes, eleven tinilány, másikuk egy manipulatív és szabados fiatal nő, aki a fél várossal lefeküdt.

Naomi megrándult a fotelban, ahogy fülsértő dörömbölés morajlott az ajtó túloldalán. Napok óta nem hallott senkit az ajtónál, most meg már az este második látogatóját fogadhatta.

Max ugatva az ajtóhoz sietett. Naomi utánaindult, és megfogta őt a nyakörvénél, ahogy kinyitotta az ajtót.

Hideg szél süvített keresztül az ajtó és a keret közötti résen.

– Igen?

Max betuszkolta fejét a nyílásba, és forró levegőlabdákat ugatott az éjszakába.

Lehullott levelek zörögtek az utcán. A levegő nyirkos volt az esőtől.

Max folytatta az ugatást. Valaki volt odakint.

– Hahó! Van ott valaki?

Naomi hallotta valaki lélegzését. A tudatosan lelassított, izgatott levegővételek keresztülfújtattak az idegen orrlyukain, egy szív dobolásától vibrálva.

– Ki van ott?

Max ugatása végigvisszhangzott a kihalt utcán, visszaverődve minden bezárt ajtóról, minden elfüggönyözött ablakról. Senki sem látná az idegent, ha benyomakodna a házba. Senki sem tudna róla.

A szél addig zörgette az utat szegélyező fákat és záporozta esővel a faleveleket, amíg a csendes utcát hangorkánná nem változtatta. Az előkerti feljáró végében álló vaskapu becsapódott és nyikorgott, becsapódott és nyikorgott.

– Mondja meg, hogy ki maga!

Naomi remegő lábakkal állt az ajtóban, hallgatva az eső zuhogását és saját kétségbeesett légzését. Az adrenalin kiszívta szájából a nedvességet, amíg arca belső fele rá nem tapadt a fogaira.

Lépések indultak visszafelé a feljárón. A kapu nyikorgott a zsanérjain, majd bevágódott. Az utolsó dolog, amit hallott, az úton határozottan elsétáló léptek zaja volt, amíg már nem voltak többek egy suttogásnál, otthagyva őt vakon belebámulni az éjszakába, miközben az esőcseppek úgy gyűltek az arcán, mint a könnyek.

ÖT

Kollégái mögött Marcus bevonult a fülledt esetszobába, és elfoglalta az ajtóhoz legközelebb eső széket.

Balkerne Heights még csak két hónapja volt az otthona, de ő máris azon kapta magát, hogy lehetséges menekülőutakat keres. Az autója mindig menetirányban állt a felhajtón, a ruháit pedig összehajtogatva és elrendezve tartotta, hogy egy pillanat alatt be tudja őket csomagolni. Volt valami ezzel a hellyel kapcsolatban, amitől az idegei állandó készenlétben álltak.

Az esetszoba szűkös volt és meleg, egy asztallal, ami elfoglalta a helyiség nagy részét, rákényszerítve a rendőröket, hogy zsúfolódjanak be az ülésekre vagy álljanak a fal mentén, amíg a lábujjaik el nem zsibbadtak a bakancsaikban. A falakat lekoptatták a székek háttámlái, az asztalon pedig tintás karcolások éktelenkedtek, mint vékony kék erek a faanyagban.

Lisa állt a szoba elejében, és várta, hogy az utolsó rendőrök is felsorakozzanak a falnál. Marcus korán megtanulta, hogy ne oda helyezkedjen; Lisa egyenesen a szemükbe nézett azoknak, akik vele egy vonalban álltak.

Amint mindenki elfoglalta a helyét és az ajtót becsukták, néma csend harsogott keresztül a szobán, ahogy várták, hogy Lisa megszólaljon.

Lenyűgözőnek tűnhet, hogy ekkora létszám dolgozott egyetlen nyomozáson egy ilyen kicsi városkában. De ha nem számítjuk az egyenruhás rendőröket a szobában, feltárul az igazság. Valójában csak négy ember volt elkötelezett az üggyel kapcsolatban.

– Megvagyunk? Helyes. – Lisa átfutott az arcokon. Amikor tekintete Marcushoz ért, egy izom megrándult a férfi nyakában. – Campbell, ismertesd velünk az esetet!

Minden szem Marcus felé fordult, tengernyi mogorva arc mosolytalan ajkakkal.

– A huszonöt éves Cassie Jenningset este nyolc és tíz óra között ölték meg 2017. október harmincadikán. – Észrevette a remegést a hangjában, úgyhogy megköszörülte a torkát. – A halál oka fulladás általi végzetes oxigénhiány volt.

– Fulladás? – kérdezte az egyik rendőr. Marcusnak még memorizálnia kellett mindannyiuk nevét. Csak nézte a kollégát, aki barna haját kontyba fogta, mogyoróbarna szemeit pedig aranyszínű foltok pettyezték. Neve már ott volt a nyelve hegyén.

– Belefulladt a saját vérébe – vágott közbe Lisa.

Csend lett úrrá a termen. Marcus eltűnődött, hogy most mind elképzelik-e, milyen lenne a saját vérükben fuldokolni, érezni a melegét, ahogy megtölti a tüdejüket. Folytatta.

– A holttestet a St. Peter’s Alley-ben fedezte fel tegnap délután három óra negyven körül James Day, iskolai diák. A sikátor falára fröccsent vérfoltok arra utalnak, hogy ott történt a gyilkosság. Az első laboratóriumi eredmények megerősítik, hogy a vér az áldozathoz tartozik. A sétányon nincsenek utcai lámpák, ami megkönnyíti egy támadás kivitelezését. – Lenézett a jegyzeteire, nem azért, mert ne emlékezett volna a tetthely minden részletére – a kikandikáló fehér csontra, a halott nő szemeiben lenyugvó napra –, hanem azért, mert a nyomás, hogy kompetensen tájékoztasson, elhomályosította az agyát.

– A végzetes sérülést egy torkon ejtett vágás jelentette, ami durván húsz centiméter hosszúságú és hét centiméter széles. A fegyver felsértette a jobb oldali nyaki verőeret, ami a vérveszteséget okozta. Jelentős sérülés keletkezett a nyelőcsövön és a légutakban is, megkönnyítve a vérnek, hogy a tüdőbe áramoljon. Úgy tűnik, a sérülést egy konyhakés okozta, egy lapos pengéjű, körülbelül huszonöt centiméter hosszú darab. A bőr felsértésének módjából tudjuk, hogy a penge már kezdett eltompulni a használattól, és mosogatószer, valamint ételmaradványok nyomait találtuk a sebben, ami arra enged következtetni, hogy a kést előzőleg egy konyhában használták. A fegyvert nem találtuk meg a helyszínen. A helyszínelők küldtek DNS-találatokat a laborba, amik egy lehetséges harmadik személyhez tartozhatnak, úgyhogy most várjuk az eredményeket; ugyanakkor azt már megerősítették, hogy latexgumi nyomait találták az áldozat nyakán, ami arra utalhat, hogy a kérdéses elkövető eldobható kesztyűket viselt.

Lisa bólintott.

– Kérésemre a boncolást már tegnap éjjel elvégezték; nem húzhatjuk az időt ezzel az üggyel kapcsolatban. Több információnk lesz, miután találkoztam dr. Linggel ma délelőtt. – Ivott egy kis vizet. A szoba olyan csendes volt, hogy Marcus hallotta, ahogy lecsúszik a torkán három bőséges korty. – Mint tudjátok, tegnap este televíziós közleményben kértem a szemtanúkat, hogy jelentkezzenek. Addig is azt akarom, hogy mostantól minden utcán lévő rendőrünk tartsa nyitva a szemét; bármilyen gyanús viselkedés és minden új arc legyen kikérdezve!

Blake Crouch nyomozó őrmester Marcus felé pillantott. Marcus új arc volt. Le is sütötte tekintetét a jegyzeteire.

– Legyetek a közösség legjobb barátai! Beszélgessetek az emberekkel minden adandó alkalommal; kérdezzétek meg tőlük, hogy miket hallottak! Azt akarom, hogy járjatok nyitott füllel. A Miller-fiaskó után ezt az ügyet muszáj megoldanunk.

Marcus körbenézett a szobán. Mindenki jelentőségteljesen bólogatott. Újabb sztori, amiről ő nem tudott.

– Crouch! – szólította Lisa, lenézve a nyomozóra, aki kihúzta magát. – Szerezd meg minden létező biztonsági kamera felvételét a helyszín közeléből, és nézd át őket gyanús viselkedést, az áldozat felbukkanását vagy lehetséges támadót keresve a gyilkosság időpontja környékén! Beszélj a tetthely félmérföldes körzetében lévő üzletek alkalmazottaival; érdeklődj, hogy nem látott-e bárki valami szokatlant! Ha emlékezetem nem csal, a főutcán található boltok fölött lakások vannak, amik a sikátorra néznek. Kérdezd meg a lakókat, hogy nem láttak vagy hallottak-e bármit, ami hasznos lehet! – Átpillantott egy egyenruhás rendőrre. – Banks, segíts neki!

– Igenis, főnök! – felelte Crouch.

A fiatal egyenruhás rendőr bólintott. Marcus igyekezett elraktározni memóriájában az arcát és a vezetéknevét.

– O’Neill! – szólt Lisa.

Amber O’Neill nyomozóasszisztens felnézett, hosszú szőke szempillái alól pislogva. A véreres szemeit keretező árnyékokból ítélve nyilvánvaló volt, hogy egész éjszaka ébren lehetett. Aranyszínű haját kontyba fogta, de néhány makacs tincs kicsúszott a gumiból, és a blúza hátulján kígyózott lefelé. Marcus korábban még sosem látta őt smink nélkül. Rendkívül fiatalnak látszott. Túl fiatalnak.

– Menj, és faggasd ki az iskolás fiút; vidd magaddal Hughest!

– Az otthonában, főnök? – kérdezte O’Neill.

– Igen. Anélkül is eléggé be lesz ijedve, hogy behoznánk. – Végignézett a szobán. – Campbell!

Marcusszal összetalálkozott a tekintetük.

– Azt akarom, hogy nézz utána Cassie Jenningsnek: deríts ki róla mindent, kiket kedvelt és kiket nem, egészen addig, hogy milyen kávét szeretett rendelni. Mindent tudni akarok róla és arról, hogy miért akarta valaki holtan látni őt. Ma kijelölünk egy összekötőtisztet a Jennings család mellé, ő majd segít információkat gyűjteni az ő oldalukról.

Marcus körbenézett a szobán. Ezek az emberek egész életükben a városban éltek. Ők sokkal jobban ismerhették az áldozatot nála, úgyhogy képtelen volt kiverni fejéből a gondolatot: vajon azzal, hogy Lisa neki adta ezt a feladatot, azt akarta-e elérni, hogy alulteljesítsen. A két hónap alatt, hogy Lisa Elliottnak dolgozott, kételkedni kezdett benne, hogy a nő valóban az áldozatoknak akart-e igazságot szolgáltatni, vagy inkább úgy vezényelte az egyes nyomozásokat, hogy ő legyen az, aki kimagaslik a felettesei szemében.

– És még valami. – Körbenézett a szobában, hogy biztosan mindenki rá figyeljen. – Cassie Jennings újságíró volt a helyi lapnál. Amint szagot fognak, a sajtó rá fog harapni az ügyre, és nem ereszti. Egy közülük való halt meg. Vért akarnak majd. Tartsátok a szátokat, és bízzátok őket rám!

Mindenki bólintott.

– Van kérdés? – kérdezte Lisa, oly módon, hogy senki se mert volna kérdezni. – Helyes. Távozhattok.

A rendőrök lassan kiszállingóztak a szobából, elnyomakodva Marcus mellett, így ő nem tudta elhagyni az ülőhelyét. Várt, amíg a széke mögötti közlekedő kiürült, aztán felállt.

– Campbell! – szólította meg Lisa. – Hozd a kabátod!

– Főnök?

– Te velem jössz dr. Linghez.

Amikor tétovázott, Lisa hűvösen rászegezte a tekintetét.

– Mi az? Szeretnéd, hogy inkább valaki mást kérjek meg?

– Nem, dehogy. Máris elkészülök.

– Helyes – mondta Lisa, majd kiment a szobából.

Marcusnak hálásnak kellene lennie. Ő volt a kiválasztott, aki elkísérhette Lisát a tetthelyre, és most ő fog vele menni, hogy megtudja a boncolás részleteit. De félelem mart a zsigereibe. A felszínen Lisa segített neki fejlődni nyomozóként, de a felszín alatt valami bűzlött. Úgy tűnt, a főnöke mások naivitása után kutatott, hogy aztán a saját javára fordítsa azt.

Marcus követni fogja a parancsait, de megfogadta, hogy szemmel tartja a főnökét. Végtére is Lisa kezében volt az ő karrierjének jövője a rendőrségnél.

HAT

Marcus ökölbe szorította a kezeit, hogy visszafogja a remegésüket. Lisa ment elöl a folyosón a vizsgálószoba felé, ahol Cassie Jennings várt rájuk. A gondolatra, hogy úgy fogja látni összevarrt holttestét, mint valamiféle Frankenstein szörnyét, összerándult a gyomra.

Lisa láthatóan élvezte, hogy megtalálta újonca gyenge pontját. Marcus érezte, ahogy sugárzik róla az öröm, miközben időnként rápillantott, hogy elkapja az arcára kiülő félelmet. Meg kell tanulnia elrejteni az érzéseit előle, vagy ez a nő darabokra fogja cincálni. Mielőtt elfogadta a Balkerne Heights-i pozíciót, tele volt önbizalommal, de attól a pillanattól kezdve, hogy elkezdett dolgozni Lisa beosztottjaként, úgy érezte magát, mint egy szerencsétlen félnótás.

Ha más nyomozók túlélték Lisa Elliottot, neki is menni fog; csak meg kellett húznia magát, és szépen haladnia a munkájával.

– Fogadok veled egy tízesben, hogy vegetáriánus leszel ezek után – mondta Lisa, miközben figyelte őt, a reakciójára várva. Marcus röviden megfeszítette az állkapcsát, amiből Lisa tudta, hogy elérte, amit akart. – Mind ugyanolyanok vagyunk, amikor ide jutunk. Hús és csont.

Fogd már be, gondolta Marcus. Kérlek, hallgass!

– Itt volnánk – mondta Lisa, ahogy megálltak a folyosón egy kopott, szürke ajtó előtt. – Hölgyeké az elsőbbség.

Kinyitotta az ajtót, és tartotta neki.

Marcus már bánta, hogy otthagyta az invictoni állását. Lehet, hogy az egy álmos kisváros volt semmi többel, mint piti bűncselekményekkel és eltűnt jószágokkal, amik elkóboroltak a csordától, de ott tisztelték őt, és előléptették nyomozó őrmesterré. Annak reményében hagyta ott őket, hogy kaphat egy igazi bűnesetet, amin dolgozhat. Most már tudta, hogy vigyáznia kell, mit kíván.

Belépett egy kis szobába fehér falakkal. Három műanyag szék állt szemben egy nagy üvegtáblával, ami szabad rálátást engedett a vizsgálóteremre.

A holttest egy fémasztalon feküdt. Nem tűnt helyesnek Cassie Jenningset így közszemlére téve látni, hogy vizslathassák minden anyajegyét és sebhelyét. Meztelen testének látványát valaha bizonyára ki kellett érdemelni, de holtában már nem kellett hozzá több, mint hogy átnézzenek az üvegen. A hulla olyan sápadt volt, hogy Marcus láthatta a bőre alatt kígyózó kék ereket. Haját kifésülték az arcából, így teljes rálátást kaphatott az egykor gyönyörű, fiatal nőre. Valaki szerette ezt a testet, végigpuszilgatta bőrének minden centijét, gyermekként ringatta őt. Most meg csak egy darab hús volt Y-alakú bemetszéssel a kulcscsontjaitól a szeméremdombjáig, visszahajtott bőrrel, hogy idegen kezek turkálhassanak a belsejében.

Marcus észrevette saját tükörképét az üvegben, és megpróbálta befogadni a látványt: a szemeit körülölelő sötétséget, koponyájának kitüremkedő csontjait. A vizsgálószoba erős fehér fényében úszva halálsápadtnak látszott a sötétbarna hajhoz képest, amit kisimított az arcából. Visszapillantott a testre; epe bugyogott fel a gyomrában.

– Jó reggelt! – üdvözölte őket dr. Ling, amikor megjelent az üveg túloldalán, hangja a falon lévő hangszóróból recsegett hozzájuk. – Jól aludtak?

Hát Marcus nem.

– Mink van? – kérdezte Lisa, Marcus mellett állva az üveg válaszfal előtt. Marcus instant kávé szagát érezte a leheletén.

– Rögtön a tárgyra tér, mint mindig – mondta dr. Ling.

– Nos, nem egy csésze teáért és egy kis csevejért jöttünk, nemde?

Ling magára erőltetett egy mosolyt. Jobb orcája beleremegett a feszítésbe. Lenézett a jegyzeteire.

– Határozottan kijelenthetem, hogy nincsenek jelei szexuális bántalmazásnak. Néhány horzsolást leszámítva, amik az eséstől keletkeztek, az egyetlen sérülés, amit az áldozat elszenvedett, a nyakát ért végzetes vágás volt.

Ling fogott egy kicsi acéleszközt a holttest melletti fémasztalról, és felemelte a seb felső szélét. Marcus összeszorította a fogait. Ma reggel csak két csésze kávét sikerült leerőltetnie, és máris érezte, hogy még azok is visszakívánkoznak.

– A mód, ahogyan a bőrt elvágták, arra enged következtetni, hogy sima pengével ejtették a sebet, ahogyan azt már említettem a jelentésemben, amit tegnap éjjel átküldtem. A fegyver valamiféle konyhakésnek tűnik, egy körülbelül huszonöt centiméteres darabnak, nem számítva a markolatát.

– Mondott valamit arról, hogy a gyilkos ideges volt – vetette közbe Lisa.

Ling bólintott.

– Úgy tűnik, tétovázott a vágás előtt. Erre utal, hogy a pengét ott tartotta egy bizonyos ideig, ami enyhén felsértette a bőrt, mielőtt végül egyetlen gyors mozdulattal elvágta a torkát. Itt láthatják a felszínességet a vágás elején, ahol a gyilkos hezitált, mintha bátorságot gyűjtött volna a végleges mélység eléréséhez, itt, ahol a penge behatolt a csontig.

Tovább emelte a bőrt a fémcsipesszel, felfedve az áldozat belsőjének rózsaszín húsát. Marcus addig szorította ökleit, amíg a vér ki nem futott a bütykeiből. Dr. Ling hangja kezdett bádogszerűvé és távolivá válni.

– A bemetszés vége elvágta a jobb nyaki verőeret, ami, mint azt itt láthatják, szinte szétfoszlott a véráram nyomásától.

Marcus alatt megremegtek a lábai. Próbált bármi másra koncentrálni, csak ne az artériára, de dr. Ling szavai egyenesen ahhoz irányították őt. Tekintete a szétrongyolódott érre meredt. Gyomra összeugrott, majd kiengedett, mint egy lüktető szív.

– Talált ujjlenyomatot az áldozat nyakán? – kérdezte Lisa.

A vizsgálóterem fényei élesen villantak. Marcus összeszorította a szemeit, épp amikor forogni kezdett vele a szoba.

– Nem. A személy, aki megölte Cassie Jenningset, ügyesen feltakarított maga után. Majdnem olyan jól, mint…

– Nem fogom újra megismételni, dr. Ling. Nincs összefüggés Cassie Jennings és Hayley Miller eltűnése között. Jesszusom, a város már így is hamarosan erről fog sutyorogni, nincs rá szükségem, hogy még magától is ezt hallgassam.

Csend telepedett rájuk, de Marcus nem hallott mást, csak a fülében dübörgő vér áramlását.

– Jól van, Campbell nyomozó? – kérdezte dr. Ling az üveg másik oldaláról. Marcus próbált ránézni, de a doktornő nem volt több alaktalan pacánál az éles fényben.

– Én… nekem le kéne…

Kezét a falra tette, és fejét a hűs festésnek támasztotta. Nem hányhatta el magát Lisa előtt, az a nő széttépné, de a torka érzéketlenné vált, a gyomra pedig a pulzusával együtt lüktetett. Forgott vele a szoba.

– Az isten szerelmére! – mondta Lisa, ahogy Marcus feketekávét okádott a padlóra.

– Ültesse le! – utasította dr. Ling. – Úgy néz ki, mint aki mindjárt elájul. Máris ott vagyok!

Marcus megint hányt, ezúttal egyenesen az ingére. Becsukta a szemét, hogy megállítsa a szoba forgását.

– Tényleg muszáj volt ilyen kínos helyzetbe hoznod? – kérdezte Lisa, miközben a legközelebbi székhez vezette őt. Marcus nem tudott válaszolni. Aggódott, hogy ha nem szorítja össze a fogait, még több fog feltörni belőle.

– Jól van?

Kinyitotta a szemét. Dr. Ling guggolt előtte, kezével Marcus térdét fogva.