DANN McDORMAN

EGY GYILKOSSÁG MEGÍRÁSÁNAK KRÓNIKÁJA

Dann McDorman: West Heart Kill

Copyright © 2023 by Dann McDorman

Hungarian translation © Pék Zoltán, 2024

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Dann McDorman: West Heart Kill

Alfred A. Knopf, a division of Penguin Random House, New York, 2023

Fordította: Pék Zoltán

ISBN: 978 963 598 251 6 (epub)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Borítótervező: Coverist Studio – Faniszló Ádám

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Jernei Gábor

Korrektor: Kalocsai Judit, Balázs Piroska

Tördelés: KFBook Design Studio

Műfaj: krimi

Caroline-nak

„Hullát ültettél múlt évben a kertben – kihajt-e?”[1]

CSÜTÖRTÖK

Ez a detektívregény, mint minden detektívregény, annak megteremtésével kezdődik, amit az olvasó a mű légköreként azonosít, apró, gondosan szelektált részletek halmozásával, melyek létrehozzák a hangulat, idő és hely együttes mítoszát – bár természetesen nem egy csapásra, ez fontos. A detektívregény írója – mint minden író – szükségszerűen smucig, apránként adagolja és tárja fel az információmorzsákat, hiszen minden regény egy fejtörő, és minden olvasó nyomozó.

Nem minden detektívregény kezdődik a főhőssel, de ez igen. Egy autó anyósülésén utazik; ebből még nem derül ki az évjárat, a modell és a márka, az túl egyszerű lenne, de azt látod, hogy a főhős egy 8 sávos kazettát nyom be a műszerfalba, Wings at the Speed of Sound a címe, és zene harsan fel: „Let ’em In”. A főhős valamit szív, feltehetően spanglit, visszaadja egy új szereplőnek, a sofőrnek, akinek jelenléte a bekezdés elejétől kimondatlanul ugyan, de evidens volt… A két férfi – igen, mindketten férfiak – hasonló ruhát visel, amely nem a te korodból való, de ismerős filmekből és tévéből: gyűlnek a nyomok…

És most egy döntő pillanat, az első párbeszéd:

– Mire vadásznak ebben a vadászklubban?

– Elsősorban szarvasra. Fácánra. Néha-néha medvére.

– És emberre?

– Legfeljebb ha egymásra.

Nevetnek, te pedig megbizseregsz; talán eszedbe jut „A legveszélyesebb játék” cselekménye, amiben egy gazdag különc gyanútlan embereket csábít a szigetére, hogy sportból vadásszon rájuk… Ez is olyan történet lesz? De figyelj, folytatják:

– Az én családom az egyik legszegényebb itt. Valójában csak azért maradhatunk bent, mert az alapítók között voltunk.

– Hány család van a klubban?

– Olyan három tucat. Talán kicsit több. Mindnek saját vadászlakja van a birtokon. Pár évente egy tag kilép, és belép egy új. Pedig megkérik az árát.

– És mit kapsz azért a pénzért?

– Vadászterületet. Hallal és kenuval ellátott tavat. A klubházat. Nagy partikat és kaját.

– Mint ez a mostani parti.

– Igen, július negyedikén tűzijátékot. Meg az Emlékezés napján, meg a munka ünnepén… Szilveszterkor. Tulajdonképpen bármilyen ürügyet megragadnak, hogy vedeljenek és mások feleségét stíröljék.

– Ennél olcsóbban is lehet nőt szerezni.

– Ezeknek az embereknek nem gond a pénz. Vagy nem volt gond. De igazából azért fizetnek, hogy ide elvonulhassanak. A privát szféráért. A sok-sok kilométernyi üres ösvényért. A sírokért, amelyekbe eltemethetik a titkaikat.

– Nem fognak hőbörögni, hogy meghívsz egy ilyen magamfajta csórót?

– Nem, új játékszert látnak majd benned, amit ide-oda dobálhatnak a mancsukban, és később egy ital mellett leereszkedően beszélhetnek róla.

– Csodásan hangzik.

– Megéri, már csak azért is, hogy kiszabadulj a városból. Ott minden szétesőben. Ráadásul átkozott hőség tombol. Különben is azt mondtad, hogy nincs munkád.

– Egy ügyem azért van.

– És mi az?

– Semmi érdekes. Nem a városhoz kötődik.

– Jó, akkor ne mondd el. Különben is, szerintem a nőknek tetszeni fogsz…

A spangli csutkáig égett; rendőrautó húz el mellettük, mindkét férfi szeme a visszapillantóra tapad: a picsába, észrevette őket? Szirénázva megfordul…? És a párbeszédben elhangzott nyomok csak most csusszannak a helyükre; noha eddig semmi nem igazolja vagy cáfolja, szilárd meggyőződésed, hogy az idegen a főhős, akit meghívtak hétvégére, és a sofőr ejti el művészien a sokat sejtető részleteket a vadászklubról. Beazonosítod az évszakot, talán az évtizedet is; a vadászklub társadalmi, gazdasági státusát; netán a tagok erkölcsi irányultságát. A szexuális inszinuáció téged nem zavar, hiszen nem vagy prűd, bár való igaz, nem ezért olvasol detektívregényt; azt azonban igenis reméled, hogy ez nem olyan könyv, amiben a szerző szexszel, erőszakkal vagy utánzással színezi ki vagy keni el a történetet. Az igazi íróknak, azoknak, akikben bízol és akikhez újra meg újra visszatérsz, nincs szükségük efféle olcsó trükkökre.

A járőrautó eltűnik szem elől, és mindkét férfi ellazul. Átkapcsolnak a rádióra, ami baljós időjárás-jelentést sugároz, és a beszélgetésük olyan témákra terelődik, amelyek minket most nem érdekelnek: régi barátok, politika, film, zene… Érzed, hogy régóta és meglehetősen jól ismerik egymást, bár az utóbbi években nem beszéltek, és felmerül benned a kérdés, hogy miért pont most találkoztak. Azt is érzed, hogy ez is része lehet a rejtélynek.

Ugyanakkor a korábban elhangzott ügy szó sem hagy nyugodni: a hősünk ezek szerint magánnyomozó? Mert akkor a könyv belesimul a műfaj megszokott formulájába. Persze hogy van nyomozó, kell is hogy legyen nyomozó. Hát jó. Felsejlenek előtted a cselekmény kontúrjai, számítasz hamis nyomokra és zsákutcákra, minden olyasmire, amivel ez az író megpróbálja elleplezni az igazságot úgy, hogy közben szem előtt hagyja, mint például egy ellopott levél a kandallópárkányon; csak abban bízol, hogy a műfaj szabályait betartják, mert annál kevés rosszabb van, mint amikor egy krimi csal.

De a szabályokhoz majd még visszatérünk; az autó kerekei alatt most murva ropog, ahogy a jármű letér az autópályáról egy aszfaltozatlan útra, amely nyilván a klubházhoz és – várakozásod szerint – halálhoz vezet… Az út mentén a fákra narancssárga TILOS A BELÉPÉS táblákat szegeztek, mindegyiket a klub neve – West Heart – és logója díszíti: egy medvefej, alatta két keresztbe tett puska, amiről önkéntelenül a koponyás-keresztcsontos ábra jut eszedbe.

A két férfi sokáig hajt a földúton, majd át egy keskeny patak felett átívelő régi hídon, aztán feltűnnek… a vadászlakok, így nevezte a sofőr, de valójában nagy, masszív házak: nagyvárosi gazdagok második (vagy akár harmadik-negyedik) otthona, akik így mártóznak meg a vidéki szegénységben. A fák között egy tó vizének csillogása dereng át; a két férfi látja, hogy gyerekek pancsolnak a vízben, és fénylő, beolajozott testű nők fekszenek a homokos parton divatos napszemüvegben… aztán odaérnek a West Heart klubházhoz.

– Nem számítottam rá, hogy ilyen nagy.

– Olyan ötvenszobás. Pofás hotel lehet belőle, ha a klub egyszer végleg csődbe megy.

– Miért, van rá sansz?

Vállvonás, ami ugyebár nem válasz, ezt felcsigázott érdeklődéssel könyveled el magadban… tekinteted gyakorlottan követi főhősünkét, ahogy szemügyre veszi a klubházat, ezt a háromszintes, fából és kőből emelt monstrumot, amely egy letűnt kor híres páholyait hivatott felidézni a masszív, körbeérő tornáccal, a zömök rönk külsővel, a hétvégi ünnepségre felaggatott hazafias zászlókkal. Odabent, a falambériás és sötét zugokkal teli labirintusban kóborolva felfedezi majd, hogy a földszinten található az ebédlő, a konyha és egy nagyterem irdatlan kandallóval, amelyet, mint megtudja, a gondnok novembertől márciusig folyamatosan fűt. Az elsőn kap helyet a könyvtár, a dolgozó és számos vendégszoba, a másodikat pedig teljes egészében vendégszobák foglalják el. Az alagsort elsősorban raktározásra használják, habár itt kap helyet a borospince is – nem tudsz másra gondolni, mint hogy ez utóbbi részlet félrevezető utalás az „Egy hordó amontilladó” című Poe-novellára.

Hősünk azonban mindezt csak később tudja meg, jelenleg ugyanis a „Hatos” folyik, amely arról az óráról kapta a nevét, amikor a tagok előbújnak a napi első italukra, mármint az első nyilvános italukra: unalomig ismételt viccek járják arról, hogy bizonyos tagok magukban „Ötöst” vagy akár „Tizenkettest” is tartanak. Tucatnyian lehetnek a tornácon, egyik kezükben koktél, a másikban cigaretta, anekdotákat cserélnek, legyintenek tragédiákra, komolyan bólogatnak a vicceken. A következő párbeszédfoszlányokban találhatunk utalást Gerald Fordra, a mogyorótermesztésre, a Palesztinai Felszabadítási Szervezetre, a Concorde-ra és a tűzijáték árának emelkedésére ebben a bicentenáriumi évben – a valószerűség eme nyers elemei megteremtik azt az instant világot, amelyben a karakterek a halál pantomimját adják elő szórakoztatási célzattal. Nem történik kísérlet háttértörténet felvázolására, legalábbis egyelőre még nem, és a szeszélyes beszélgetésfoszlányok, amiket kihallgathatsz, mintha szándékosan össze akarnának zavarni, hogy találgass, vakon tapogatózz egy szobában, ahol a fényeket még nem kapcsolták fel…

Benne vagy még a holnapi vadászatban?

Itt van?

Hány hektárt vágnak ki?

Láttad a reggelinél?

Mikor? Új puskám van.

Kicsoda van itt?

Úgy hallottam, hogy a szirt túloldalán mindent.

Szörnyen nézett ki.

Hatkor?

Hát a jelentkező…

Meglehet vagy négyszáz hektár.

Múlt héten Julia látta, hogy meztelenül úszik a tóban.

Legyen inkább hét. Lehet, hogy ma sokáig fent leszek.

Megmondom őszintén, nekem nem szimpatikus.

Kár érte. Adtunk már el korábban fakitermelési jogot?

Szegényke nagyon lerobbant.

Hívjunk másokat is?

Nekem se. Szerintem… nem illik a West Heartba, ha érted, hogy értem.

Azt hiszem, évtizedekkel ezelőtt. Elkeserítő helyzet.

A látszatot minimum fenn kell tartani.

Megkérdezem Ramsey-t és Duncant.

John csak azért akarja felvenni, mert van pénze.

Nem helyénvaló.

El tudod képzelni a gyógyszerszekrényét? Olyan lehet, mint egy kisebb patika.

Ottót ne hívjuk?

Kétlem, hogy egyetlen ember meg tudja „menteni” a klubot, ha erre megy ki a dolog.

De persze a fák kinőnek. Jobb, mint eladni a földet.

Mondanám, hogy Duncan tegyen érte valamit, de persze már próbálta.

Túl nagy séta az neki. Az ő lábával.

Na persze egyesek szerint nem is érdemes megmenteni.

Lehet, hogy a végén ráfanyalodunk.

Mind próbáltuk, nem igaz…?

Aztán következik a bemutatkozás, és végre megtudjuk, hogy a hősünk neve Adam McAnnis; a sofőré James Blake – majd jön jó pár bekezdés, melyek célja a főbb szereplők bemutatása, akik neve tovább erősíti a felső osztálybeli angolszász szcenárió érzetét, hiszen ilyen nevekkel akkor találkozik az ember, amikor melankolikus sétát tesz egy elfelejtett New England-i temetőben… Mayer, Garmond, Caldwell, Burr, Talbot… mindegyik szereplőhöz valamilyen testi jellegzetesség társul, hogy könnyebben meg tudd őket különböztetni: a nő, aki a hajával próbálja takarni a heget a halántékán; a széles állú férfi, akinek sárgás a bőre; a fiatalabb férfi, aki biceg; a nő, akinek egy fehér csík van az amúgy fekete hajában. Természetesen tisztában vagy vele, hogy minden leírás egyben egy kérdés. Hogyan szerezte azt a heget? Az ivástól kapott sárgaságot? Milyen baleset vagy sérülés okozta a bicegést, és vajon még mindig bánkódik miatta? Milyen tragédia vagy rémület miatt őszült meg az a hajtincs?

Résen vagy – krimiolvasó veteránként pontosan tudod, hogy valószínűleg az egyik új szereplő a gyilkos, na de melyik? Reméled, ez az író elég ügyes ahhoz, hogy ne szólja el magát; a fineszes olvasónak egy rossz jelző vagy határozó, egy mondat vagy frázis ritmusa is elárulhatja a megoldást. Noha azt kívánod, bárcsak olyan régimódi rejtély lenne, ahol a könyv elején felsorolják a szereplőket, közben azért aggaszt is az ebben rejlő veszély: Például hogyan oldja meg az író azt a dilemmát, hogy egy szereplő nem az, akinek mondja magát? Vagy hogy két szereplő valójában ugyanaz a személy álnéven, aki egy évtizedek óta dajkált, álnok bosszút teljesít be? Az a szereplőlista, amelyen két ilyen karakter található, a végső leleplezés után nem tűnik becstelen átverésnek? Vajon nem hazudik az összes szereplőlista, már csak azzal is, hogy kihagy valamit?

SZEREPLŐK

A Garmond család

JOHN GARMOND. A West Heart Klub elnöke. ----- ----------

JANE GARMOND (LEÁNYKORI NEVÉN TALBOT).
Reginald Talbot húga. ----- ----------

RAMSEY GARMOND. Fiú. ----- ----------

A Mayer család

DUNCAN MAYER. ----- ----------

CLAUDIA MAYER.

OTTO MAYER. Fiú. Biceg, mert ----- ----------

A Blake család

DR. ROGER BLAKE.

MEREDITH BLAKE.

JAMES BLAKE. Fiú. Adam McAnnis főiskolai barátja.

EMMA BLAKE. Lány. Most végezte el a főiskolát.

DR. THEODORE BLAKE. Elhunyt. Roger Blake apja. ----- ----------

A Burr család

WARREN BURR. ----- --------------- ----------

SUSAN BURR. ----- ----------

RALPH WAKEFIELD. Unokaöcs.

A Talbot család

REGINALD TALBOT. A West Heart Klub pénztárosa.
Jane Garmond bátyja. ----- --------------- ----------

JULIA TALBOT. Terhes.

A Caldwell család

ALEX CALDWELL. Özvegy.

AMANDA CALDWELL. Elhunyt. ----- ----------

TRIP CALDWELL. Fiú. Elhunyt a ----- ----------
----- ----------

ADAM MCANNIS. James Blake főiskolai barátja.
Magánnyomozó, jelenlegi megbízója ----- ----------

JONATHAN GOLD. A West Heart leendő
tagja. ----- --------------- ----------

FRED SHIFLETT. A West Heart gondnoka.

×

Ezt a listát tanulmányozod, amikor rájössz, hogy McAnnis lelépett felderíteni a klubházat, ami üres, csak a konyhából hallatszik edénycsörgés és a személyzet fecsegése. A félig üres poharat szorongatja jelképesen vagy ürügyként, az odatartozás külső szimbólumaként, a gesztus hétköznapisága azt sugallja, hogy nincs itt semmi baljós, csak egy ember, aki unalmában otthagyta a partit, semmiképp nem hivatásos kopó, aki felfedezőúton jár… És ebben a csendes pillanatban végre olyan mondatok jönnek, amelyek leírják a főhőst: McAnnis harmincöt éves, de idősebbnek látszik, zilált fekete haja eltakarja a fülét, sötét bajusza saját meglátása szerint kissé baljóssá teszi az arcát, ami bizonyos körülmények között jól jön, máskor meg éppen hogy nem. A szeme sarkában szarkák kapirgáltak, a ráncokat nem mosolygás, hanem kétkedés okozta, egy olyan ember megszokott grimasza vagy hunyorgása, aki belefáradt az árulásba. A szeme világoskék – „anyám szeme”, vallja meg néha a nőknek, akik megjegyzést tesznek a színére –, és ez a szem árulja el: szomorú, óvatos és sebzett tekintet, így néz rád valaki, amikor nyilvánvalóan hazudsz, ami mindkettőtöknek egyszerre kínos és csalódást keltő. Az orra kissé csálé egy évekkel ezelőtt kapott ütéstől, amiről maga is tudja, hogy illett volna előre látnia. A bal keze fején kerek, fehér, recés heget hagyott egy szivar, amit a bőrén nyomtak el: a rossz döntésekre és a felesleges kockázatokra emlékezteti, na nem mintha kéne.

McAnnis még hisz benne, hogy a munkája elengedhetetlen velejárója az öltöny, és nem az a vacak, divatos lezser öltöny; az igazi öltöny, akármilyen olcsó és kopott is, általában megnyit ajtókat és szóra bír embereket, főleg amikor a tárcáját kinyitva megvillant egy jelvényt, melynek eredetisége csak a legszigorúbb vizsgálaton nem menne át. McAnnis a nyakkendőt lazán viseli; olyan éjszakákon, amikor nem felejt el levetkőzni lefekvés előtt, a nyakkendő az inggel együtt kerül le.

Erre az útra barna öltönyt vett fel sárga inggel és narancssárga-paradicsomszín nyakkendővel; a kocsiban töltött pár óra után világos, hogy a szett a JCPenny állításával ellentétben határozottan nem gyűrődésmentes.

McAnnis felment a lépcsőn az emeletre. A fogyatkozó napfény alig enyhít a könyvtár sötétjén. Az ajtó melletti kis rézplaketten az olvasható: Hálás köszönettel dr. és Mrs. Blake-nek, akik felajánlották a magángyűjteményüket. 1929 decembere. Szerinted McAnnis bizonyára arra gondol, hogy a jótékonyság leírható az adóból. A ’29-es krach után ez jól jöhetett. A könyvtár nagyrészt bőrkötéses kötetekből áll. Egy polcot szenteltek a vadászatnak és horgászatnak. Egy másikat a West Heart dokumentumai töltenek meg, például a klub több évtizednyi hírlevele kinyomtatva és bekötve. Az egyik falon nincsenek polcok, van viszont két jókora szarvasfej trófea, körülöttük pedig majdnem két tucat rézplakett a klub elnökeinek nevével és hivatalaik évszámával, akik a jelek szerint ötéves periódust töltöttek ki. McAnnis ezeket tanulmányozza elmélyülten, amikor megzavarja az egyik klubtag. Reginald Talbot, a pénztáros. Alacsony, izgő-mozgó ember, szemüveget visel, a ritkuló hajával nem dicsekedhet, és mint McAnnis megtapasztalja, szinte megállás nélkül pislog.

– Helló… maga a nyomozó, ugye? McAdams?

– McAnnis. Adam McAnnis.

– Persze, persze. Hallottam, amikor Jamesszel beszélt. A Szükséget keresi?

– A micsodát?

– Bocsánat, a mosdót. Itt így nevezzük.

– Vicces. Nem, csak körülnézek.

– Remélem, nem nyomoz semmilyen ügyben? – kérdezi Reginald Talbot rebegő szemhéjjal.

– Nem, dehogy – feleli McAnnis. – Ha lenne taxiórám, akkor ki lenne kapcsolva.

– Lehetséges, hogy maga nem keresi a bűntényt, az mégis megtalálja? – érdeklődik Reginald Talbot. – Az összes detektívregényben ez történik. A nyomozó éppen nyaral, amikor a hotel egyik vendége eltűnik.

– Vagy inkább meghal. De nem, a szabadidőmben ritkán botlom hullákba. Most éppen azt keresem, hol tudom újratölteni. – McAnnis felemeli a poharát.

– Abban biztosan tudunk segíteni.

– Bár azért kíváncsi lennék… – teszi hozzá McAnnis.

– Igen?

– Ezeken a plaketteken az összes klubelnök szerepel?

– Azt hiszem. Miért?

– Mert érdekelne, hogy mi történt a harmincas években.

– Hogy érti?

– Az összes plakett ötéves ciklusokat jelez, de az 1935 és 1940 közötti időszak hiányzik. Horace Burr 1930 és 1935 között elnökölt, utána viszont rögtön Russell Caldwell következik 1940-től 1945-ig.

Reginald Talbot közelebb hajol.

– Igaza van. Különös.

– Tud rá magyarázatot?

– Nem én. Ha tényleg érdekli, kérdezze meg az egyik öreg rókát. Bár el nem tudom képzelni, hogy miért érdekelné.

– Mondjuk, én sem. Ez már csak egy megszokás.

– A nyomozó az nyomoz.

– Úgy valahogy.

– Jó. Akkor kerítsünk magának italt. Végül is – Reginald Talbot nyájasan az ajtó felé indul, bár a színlelt lezsersége éppen olyan feltűnő, mint amikor egy amatőr színész túljátssza a szerepét – nem hagyhatjuk, hogy idegenek járkáljanak itt kísérő nélkül, és kiássák az összes titkunkat.

×

A tornácon nagyban zajlik a Hatos, a nyelveket megoldotta az esti első, második vagy harmadik ital. McAnnis a kapott Pimm’s koktélt kortyolgatja, az ünneplőket fürkészi, az embereket próbálja összepárosítani a korábban összeállított dossziéja adataival, ami egy borítékban lapul a kis bőröndjében az úszónadrág alatt.

A Hatos résztvevői az éppen divatos barna, narancssárga, sárga és babakék árnyalatokat viselik, s a kollektív ízlés ábrázolására az író tulajdonnevek és a védjegyszimbólum használatát találja legjobbnak: Wear-Dated® Acrilan® nadrág Sansabelt® technológiával, könnyű Orlon® akrilpulóver, Fortrel® poliészter farmer, pamut és Dacron® poliészter PERMA-PREST® pantalló Ban-Rol® derékpánttal, Trevira® és Kodel® poliészter pantalló, Ban-Lon® póló, mercerezett Durene® pamutból készült trikó, Ultriana® kötött ing, Arnel® mintás triacetát rövid ujjú ing, Avril® nejlonszoknya, Antron® nejlonból kötött Nyesta® felső, Qiana® selyemblúz, SANIGARD® zokni telesarkos Kraton® termoplasztikus gumitalpú cipőben, Porvair® aligátorbőr-mintás textilbőr cipő…

A férfiak zöme Izod Lacoste vagy Brooks Brothers pólóvariációt visel, bár néhányan a szabadgondolkodás jegyében megpróbálnak feszes Huk-A-Poo ingben lazítani, amelyről nem sajnálták a mintát, és amely kisebb-nagyobb mértékben ki van gombolva. Az idősebb nemzedék rózsaszín vagy kanárisárga Bill Blass sportkabátban izzad, kockás nadrágjuk pedig túl szűk az övtájéki kitüremkedéshez.

A nők szokás szerint fantáziadúsabban öltöznek – parasztblúz, maxiruha és ujjatlan felső Lilly Pulitzertől; Austin Hill szvetter hozzá illő selyemkendővel; Skyr narancssárga virágmintás blúz; Meadowbank pantalló, Herman Geist dzsörzéruha és Gordon of Philadelphia culotte nadrág –, és ahogy ezeket a letűnt korból való ruhamárkákat nézed, csak most jössz rá, hogy zavart a nők hiánya ebben a krimiben; furcsálltad, hiszen a nők gyakran a bűncselekmény áldozatai, gyilkosai vagy motivációi. Még a nőgyűlölő Sherlock Holmesnak is felbecsülhetetlen lett az évek során Irene Adler, aki egyetlen novellában tűnt fel: a nő a holmesi hagyományban, aki némi pírt von az amúgy szexuálisan színtelen kánon arcára. Így aztán örömmel látod, hogy Adam McAnnis éppen Jane Garmonddal beszélget, kinek szőke Klute-frizurája részben eltakarja a heget a halántékán. Vonzó nő, talán tíz évvel idősebb McAnnisnél, mogyoróbarna szemű és fehér bőrű, aki zöld, átkötős Diane von Furstenberg-ruhát visel. Az ajkát az írók úgy jellemeznék, hogy szomorúságot sugall, és az a típus, aki ha az elmúlt évszázadokban hal meg, a családja egy naplónyi verset talál, amit egész élete során írt, de amiről senki nem tudott, vagy egy köteg illatos, fakuló levelet egy balsorsú szerelmestől, aki évtizedekkel korábban eltávozott e világról.

– A férje, John a klub elnöke, ugye? – kérdezi McAnnis.

– Igen.

– Akkor ön itt a First Lady?

Jane Garmond a fejét ingatja.

– Aligha. Az a cím inkább nyűg. Papírmunka. Ha őszinte akarok lenni, egyik családtól a másikig kerül. Úgy adogatják körbe, akár a kagylót a tűznél.

– A legyek urára utal, ugye?

– Nagyon jó. Szóval nincs benne semmi különös. Van itt bőven exelnök.

– Például ki?

– Ó, hát dr. Blake. Vagy Duncan Mayer.

– Akkor maga úgy házasodott be ide?

Jane Garmond lassan, megfontoltan kortyol egyet, a pohárban megcsörrennek a jégkockák, amiket beledobott, hogy hűsen tartsák a bort.

– Maga mindig kihallgatja a vendéglátóit?

– Ezt társalgásnak hívják! – méltatlankodik McAnnis.

– Ugratom. Amúgy pedig a válasz: nem. Beleszülettem. Eredetileg Talbot vagyok. Reg Talbot a bátyám.

– Most találkoztam vele a könyvtárban.

– Igen, láttam, amikor kijöttek. Szóval örök életemben itt voltam. Néhány embert a gyerekkorunk óta ismerek. Mind itt töltöttük a nyarakat egész a kamaszkorunk végéig.

McAnnis elhallgat. Ismered ezt a technikát; mint minden jó kihallgató, tudja, a csend arra ösztökéli a másikat, hogy kitöltse. A gyanúsítottak, főleg amikor kényelmetlenül érzik magukat a bűntudattól, el akarnak simítani minden kínos érzést, mert azt hiszik, hogy ettől természetesnek és ártatlannak tűnnek, holott ezzel pont az ellenkezőjét érik el. Az emberi természet sajnálatos Achilles-sarka az a késztetés, hogy próbálunk örömet szerezni a másiknak, amit bármilyen nyomozó vagy szélhámos ki tud használni.

– Így szereztem ezt a heget is – érinti meg a homlokát Jane Garmond. – Duncan Mayer csúzlival meglőtt. Pokolian vérzett.

– Jézusom. Remélem, megkapta érte a magáét.

– Ha ismerné az apját, nem mondana ilyet. Az egész tó hallotta Duncan visítását, amikor elnáspángolták.

McAnnis szívesen firtatná ezt tovább, de ekkor mások csapódnak hozzájuk: Meredith Blake és a fehér csíkos hajú Claudia Mayer, valamint két fiatalember, Claudia fia, a bicegő Otto Mayer, és Jane fia, Ramsey Garmond.

McAnnis udvarias csevejjel hárítja a neki feltett kérdéseket, közben magában szemügyre veszi ezeket az új arcokat, igyekszik színesíteni a klubdossziéja száraz, élettelen tényeit. Összegyűjtött dátumokat és részleteket születési anyakönyvi kivonatokból és iskolai dokumentációkból, és Ramsey esetében egy ártatlan, egytételes rendőrségi nyilvántartásból egy borostyánligás csíny miatt, ami rosszul sült el és rossz bíró elé került, vagy talán jó bíró, csak rossz reggelen. Otto Mayer sötét hajú, magas, de esetlen; a vállai csálénak tűnnek, mintha a rossz lába negyed fordulattal tovább tekert volna egy csavart, és a felsőteste elfordult a gerincén. Ramsey Garmond az ellentéte: szőke és palakék szemű, jóképű és arányos testalkatú – tutira evezett a főiskolán, gondolja McAnnis –, és amikor kezet ráznak, a másik kezével vállon veregeti a nyomozót, mintha régi cimborák volnának. Ha kell, ha nem, mosolyog, olyan fiatalember, aki biztos benne, hogy fényes jövő várja.

McAnnis emlékszik az aktáiból, hogy Otto és Ramsey pár hónap különbséggel születtek. Itt nőhettek fel együtt: nyarak, hétvégék, ünnepek. Olyan fesztelenül viselkednek, mint a testvérek vagy minimum ezeréves barátok, de McAnnis szemében egy végzetes pénzfeldobás két különböző oldalát testesítik meg.

– …nyomozó? – kérdezi Ramsey Garmond.

– Igen?

– Szóval elmondaná?

McAnnis megérti, hogy elmulasztott valamit.

– Elnézést, mi volt a kérdés?

– Milyen az, amikor az ember nyomozó?

– Nem olyan, mint a filmeken – feleli McAnnis.

– Azért biztos izgalmasabb, mint adójogi ügyvédnek lenni – véli Ramsey Garmond.

– Adója válogatja – mondja McAnnis.

– Ramsey az apjával, Johnnal dolgozik – jegyzi meg Jane Garmond. – Nem izgalmas, nekem elhiheti.

– Ne szerénykedjen, meséljen nekünk egy nyomozós történetet – nógatja Otto Mayer.

McAnnis sóhajt. Munkája zömét a leghétköznapibb tragédiák teszik ki: hűtlenségek, sikkasztások, eltűnt személyek (és egy különösen hervasztó időszakban egy eltűnt macska). De néha előfordul érdekesebb eset is. Egyszer egy apa megkérdezte, együttműködne-e „a kormányzati forrásaival”, hogy hazahozzák a fiát Vancouverből, aki a helyi híradó élő adásában elégette a behívóját. Máskor egy nő kérdezte meg, mennyiért ölné meg a férjét. Tavaly egy szomorú fiatalember megkérte, hogy keresse meg a biológiai anyját.

Előfordult, hogy biztosítótársaságok képviselői is megkeresték, ha már nem tudtak kihez fordulni. Nem szívesen csinálták. Szemmel láthatóan méltóságukon alulinak érezték. Az egyik biztosítási ügynök fintorogva nézett körül az irodájában, és úgy tartotta McAnnis névjegyét a hüvelyk- és mutatóujja között, mintha fertőző lenne.

– Tűzesetről van szó, Mr. McAnnis. Egy kis üzletházban, ami családi tulajdonban áll.

– Balesetnek látszik, de maguk gyújtogatásra gyanakodnak.

– Természetesen.

– Miért?

– Mert mindig gyújtogatás – felelte a biztosítási ügynök.

McAnnis hébe-hóba elvállalt nagyvállalati ügyet is, amit magánügynek álcáztak: egy ügyvédnek látszó, jól szabott öltönyös férfi fel akarta bérelni, hogy szerezzen bizonyítékot egy másik férfi hűtlenségére.

– A maga feleségével?

– Dehogyis.

– Akkor miért érdekli?

– Nem érdekel bennünket, de hiszünk a biztonságban.

– Ki az a mi?

McAnnis nem kapott választ, de kiderült, hogy a félrelépő férfi egy nagy bank vezető alkalmazottja, amely bank éppen egy bonyolult és költséges akvizíció közepén tartott. A vezető hülye és indiszkrét volt. McAnnis megszerezte az ügyvéd által kért kompromittáló képeket. Később olvasta a lapokban, hogy a megállapodás kútba esett.

És persze időnként megtalálták a lehető legszemélyesebb, kezelhetetlen problémákkal is: egy apa azt akarta, hogy McAnnis szoktassa le a fiát a heroinról.

– Az nem az én asztalom – felelte neki McAnnis. – Szerezzen orvost. Vagy terapeutát. Esetleg papot.

– Fogok is, de előbb el kell vágnom az ellátójától. A fiamnak van egy barátja, aki… rossz hatással van rá. Ő az ellátó. A díler.

McAnnis sejtette, mire akar kilyukadni.

– És mit vár tőlem?

– Győzze meg ezt a barátot, hogy a fiam nem éri meg a fáradságot.

Meggyőzni. Milyen sejtelmes szó. Mennyi jelentésárnyalatot és kibúvót kínál. McAnnis tudta, mit jelent. Bokszert, bikacsököt. Várakozást egy árnyékos kapualjban, hogy a célpont kilépjen a bárból vagy étteremből: egy gyors, határozott ütés a védtelen térdre, a célpont jajongó esküdözése, hogy bármit megtesz, amit kérnek tőle. McAnnis gyakran kapott ajánlatot efféle munkára, de sosem mondott igent. Ez az apa azonban annyira el volt keseredve, hogy McAnnis azt mondta, „utánanéz”. Kiderült, hogy a fiú a díler, nem a barát.

Ezek után megérted McAnnist, amiért vonakodik megosztani ezeket az esettanulmányokat; a kedvenc nyomozóid szófukar, hallgatag alakok, akiket azért fizetnek, hogy kifürkészhetetlenek és diszkrétek legyenek, ugyanakkor egy vérbeli nyomozónak nem szabad frusztrálnia olyanokat, akik még a hasznára lehetnek. Szüksége van rá, hogy mások beszéljenek, ami azt jelenti, hogy néha neki is beszélni kell. Vagyis minden nyomozónak kell egy történet, amivel kielégítheti a kíváncsiak étvágyát. Nem kell hogy igaz legyen, csak annak érződjön, és legyenek benne olyan elemek, amelyek majd segítenek a soros nyomozásban és azok kikérdezésében, akik hallják. Éppen ezért McAnnis most azt a történetet meséli a csoportnak, amire magában mindig úgy gondol:

A SZEKTAMELÓ

Ronda ügy volt, szülők bérelték fel, hogy keresse meg és hozza el a lányukat egy kaliforniai szektából. Többhetes megfigyelés, beépített meló. Forradalmárok, akik fegyvereket halmoztak fel alagsorokban. Gyerekek, akik heroinnal lőtték magukat a People’s Parkban. A guru az Ayuva Daeva nevet használta, de valójában David Sherwin volt, Manhattanből. Másodszor próbált vallást alapítani; McAnnis kiderítette, hogy az első társaság szétszéledt, amikor a férfi ellen vádat emeltek csekkhamisításért. A lány, mint megtudta, valaha Angela Atwood, azaz „Gelina tábornok” barátja volt, a Szimbiózis Felszabadítási Hadsereg nevű szélsőbalos militáns szervezet „hangjáé”, aki tűzhalált halt, amikor a szervezet védett háza Los Angelesben kigyulladt egy rendőrségi rajtaütés közben 1974. május 17-én. Rosszabb is lehetne, ezt akarta mondani a lány szüleinek, miután megtalálta, de aztán nem mondta. A guru zsebre tette a csekkeket és egyéb ajándékokat, amiket az aggódó, szerető szülők küldtek Kaliforniába, hogy segítsenek a gyereküknek megszabadulni ennek az illuzórikus valóságnak a szenvedéseitől. Valójában minden ment a David Sherwin név alatti bankszámlára. A guru a lányokat hasis, LSD és heroin segítségével késztette engedelmességre. McAnnisnek korábban volt már egy szektás ügye, így pontosan tudta, mi hatástalan: a szavak. Az emberrablás viszont nem volt az. Fényes nappal kapta el a lányt – egyetlen Ayuva Daeva-hívővel sétált, a Berkeley Grocery Collective élelmiszerboltból tartottak haza papírzacskókkal a kezükben –, belökte a bérelt autóba, bilincset kattintott a csuklójára – Zsernyák! Rohadt fasiszta!, visította a lány, noha McAnnisnek hosszú haja és bajsza volt, Kibaszott köcsög seggfej! –, és elvitte a távoli dombok között kibérelt bungalóba, ahol a szülők aggódva vártak. Aztán gajra ment minden, mert a tapasztalt pszichológus és szektaszakértő helyett, akikről szó volt, az apa – maga is orvos – egyszerűen tűt szúrt a lánya karjába, és elsuvasztotta egy elmegyógyintézetbe Napában, ahol a lány McAnnis tudomása szerint a mai napig is dekkol. Küldje a számlát, mondta az apa, aztán kavicsot és port fröcskölve elhajtott…

×

– Ez rettenetes – mondja Claudia Mayer, és sápadt arcán undor suhan át. A szemöldöke finoman ívelt, az arccsontja magas, és McAnnis úgy látja, hogy kínosan érzi magát a többiek között, olyan bizonytalan, akár egy színésznő, akit kilöktek a színpadra egy olyan darabban, aminek nem tudja a szövegét.

– És maga mit csinált? – kérdez rá Otto Mayer.

– Beváltottam a csekkjét.

– Nem is próbált segíteni a lánynak? – kérdezi Jane Garmond.

– Mit tehettem volna? A szülei voltak a törvényes gyámjai. Drogfüggő és szektatag volt. A bíróság az ilyen lányokat szereti elpaterolni, hogy helyreállítsa a szüzességüket. Jelképesen értve persze.

– Akkor is meg kellett volna próbálnia – mondja halkan Claudia Mayer.

– Megteszem, ami tőlem telik – feleli McAnnis. – Hogy is van? „Ezeket a gonosz utcákat egy olyan embernek járnia, aki maga nem gonosz”.

– Ezt ki mondta?

– Raymond Chandler. Úgy értve, hogy a magánnyomozó legyen becsületes. No persze ő maga sosem volt nyomozó. Dashiell Hammett az volt, és másképp is gondolta.

– Annyira örülök, hogy újra megkereste Jamest – jegyzi meg Meredith Blake, és a vendéglátó könnyedségével témát vált. A többiek felé fordul: – Nem láttuk Adamet már… tíz éve?

– Több.

– És miért is vették fel a kapcsolatot?

Meredith Blake mosolyog, udvarias nő, de ravasz: a nagymamás arcához ügyvédszem társul, Lady Macbeth nézhetett volna ki így, gondolja McAnnis, ha ő meg a férje túlélik a becsvágyuk boszorkányait. Homokszürke haját kontyba fonta, virágmintás ruháját leginkább a „praktikus” jelzővel lehetne illetni. McAnnis élénken emlékszik a nőre a hétvégékről, amikor ő meg James taxival elmentek Blake-ék jókora lakásába Manhattannek azon a keleti részén, amit az orvos félig viccesen „Isten országá”-nak nevezett, hátizsákjukban a szennyest vitték, a szívükben pedig a házi koszt reményét. Egyszer egy koktélpartin, amivel megünnepelték, hogy dr. Blake tanszékvezetővé avanzsált, McAnnis nézte, hogy a nő körbe-körbesiklik a könyvtárban előételt kínálva és poharakat teletöltve, közben magában számba veszi a vendégeket; mindig is úgy gondolta, hogy az asszony az ész a családban, a férjénél legalábbis mindenképp okosabb. Éppen ezért tudja, hogy most valójában azt kérdezi: Miért van itt?

– Én kerestem meg Jamest – feleli.

– Igen, említette – mondja Meredith Blake. – Azt viszont nem, hogy miért.

– Összefutottam valakivel, akit mindketten ismertünk.

– Egy lánnyal? – kérdez rá Otto Mayer.

– Volt szobatárssal. Megkérdezte, hogy van James, én pedig rájöttem, hogy nem tudom a választ. Úgyhogy felhívtam.

– Honnan tudta a számát? – kérdezi Meredith Blake.

McAnnis elmosolyodik.

– Nyomozó vagyok.

Meredith Blake mosolyog, bár nem elégíti ki a válasz.

– Hát persze. Nos, szép kis hétvége vár magára. A tűz, a dinnye, a tojásdobálás, az egész mindenség. Már ha el nem mossa a vihar, ugyebár. Emiatt mindent előrébb hoztunk egy nappal.

– Hallottunk valamit a viharról az autórádióban – mondja McAnnis. – Állítólag jó nagy lesz. Mikor ér ide?

– Ma éjjel még nem – jelenti ki Claudia Mayer.

– Holnap éjjel – feleli Meredith Blake. – Későn. A tűzijáték után. Az is lehet, hogy elmegy az áram. Természetesen vannak áramfejlesztőink. De az utak gondot jelenthetnek. Mindegyik földút. Szó volt róla, hogy leaszfaltoztatjuk, de valahogy sosem jutunk el addig. Na és ott a híd, ami nagyon öreg.

– Vagyis itt rekedhet – figyelmezteti Ramsey Garmond.

– Isten őrizz – mondja McAnnis, mire nevetnek.

×

Később McAnnis a tornác csendes végén találja Claudia Mayert, egy zászló alatt, amely még a korai tizenhárom kolóniát jelképezi és az alkalomra akasztották fel; a nő mellett az asztalon egy félig üres fehérboros üveg áll. Mintás lila nyári ruhát visel, ami pár éve ment ki a divatból. McAnnis jó negyvenesnek tippeli, talán kicsit idősebb, de a fekete haja már őszül a fehér tincs körül. Vékony nő. Talán túl vékony is. Amikor felnéz, McAnnisnek az a sajátos benyomása támad, mintha a szeme mögül kémlelne ki, akár a börtönablak rácsait markoló rab.

– Nem bánja, ha csatlakozom?

– Dehogyis – feleli Claudia Mayer, és borospoharával egy üres szék felé int. – Fárasztó társaság, mi?

– Első látásra nem olyan rossz.

– Ismerje meg őket jobban. Duncan mindig erővel kényszerít, hogy vegyek részt ezeken.

– A Hatosokon?

Claudia Mayer futólag elmosolyodik, és McAnnis előtt egy másik nő villan fel, az a nő, aki Claudia Mayer lehetett volna, vagy aki talán volt is. Mi változott? – teszi fel a kérdést.

– A szlenget máris vágja. Hallott a Szükségről?

– Sajnos igen.

– Itt, a West Heartban van egy bizonyos… nyelvezet. Egy szókincs, aminek a kirekesztés a célja. Vagyis nem feltétlen a célja, de mégiscsak ezt éri el. A kívülállóknak nehéz felfogni. Megtanulhatja, beszélheti is végül, de perfekt sosem lesz benne, már ha érti, mire gondolok. Duncan persze beleszületett.

– A pénz nyelve – mondja McAnnis.

– Talán. Bár már a klub sem az, ami volt.

McAnnis hallgat, időt és teret ad a nőnek, hogy kifejtse. Amikor nem teszi, McAnnis témát vált:

– Sajnálom, ha a történetem felkavarta.

– Csak egy történet volt?

– Úgy érti, megtörtént-e?

– Igen.

– Jobban érezné magát, ha azt mondanám, hogy nem történt meg?

– Nem.

– Sajnos igaz történet – mondja McAnnis.

– Könnyű bezáratni valakit, ha az ember nagyon akarja – véli Claudia Mayer. – Mint az apja azt a lányt. Csak annyit kell mondani, hogy az illető őrült. Veszélyes önmagára. A saját érdekében. Satöbbi. Ezek cáfolhatatlan érvek, nem gondolja? Rosszra használni másvalaki vágyát arra, hogy jóra törekedjen.

– Igyekszem nem jóban és rosszban gondolkodni.

– Mi van még ezeken kívül? – A nő felhajtja a borát. – Maga nem vallásos, ugye, Mr. McAnnis?

– Nem kifejezetten.

– Nekem nem volt hitem, azután lett, majd elvesztettem.

– Egyszer elveszteni a hitet tragédia – mondja McAnnis. – Kétszer elveszteni már gondatlanság.

Claudia Mayer ismét elmosolyodik.

– Vicc?

– Igen.

– Azért kerüli a jó és rossz kifejezést, mert nem tudja, hogy maga a vonal melyik oldalára esik?

– Ön nagyon szókimondó, Mrs. Mayer. Csak most találkoztunk.

– Elnézést.

– Most is viccelek. Vagyis próbálok. De befejezem.

– Semmi gond – mondja a nő. – Néha elfelejtem… hogyan kéne viselkednünk. Olyan sok a szabály és az elvárás, nem gondolja? Nehéz mindet betartani. Nagyon könnyű hibázni. És aztán jönnek a bámész tekintetek, a tenyerük mögött sutyorgó emberek. Ott megy szegény Claudia, mondják. Szegény Claudia megint magában beszél. Szegény Claudia újra csak meztelenül fürdik a tóban. És persze ez a sok szabály változik is, függ az időtől, a helytől, attól, hogy kivel van, az időjárástól, a csillagok állásától… Önt érdekli az asztrológia, Mr. McAnnis?

– Őszintén szólva nem.

– Igazán engem sem, néha mégis elgondolkodom, hátha van valahol valami, ami irányítja az életünket. Gondoljon a Holdra. Trillió tonna szikla, ami ott lóg a fejünk felett, ránk nehezedik, mozgatja az árapályt… Hogyan ne lenne ránk hatással? Beleszól abba, miként alszunk. Hogyan vérzünk. Mi mindent csinálhat még, amiről nem tudunk? – A nyomozó hökkent arcát látva a nő hirtelen elhallgat. – Elnézést. Elragadtattam magam.

– Semmi baj.

– Néha elfeledkezem magamról – mondja Claudia Mayer szórakozottan. – Milyen furcsa kifejezés. Elfeledkezem magamról. Pontosan hogyan feledkezik el magáról valaki? Ön elfeledkezik valaha magáról, Mr. McAnnis?

– Nem olyan gyakran, mint szeretnék.

Az esti szellő megsusogtatja a korlátra aggatott lobogókat. A tornácnak ez a sarka kellemes; a Hatostól távol, ebben a csendben hallják a madarak csiripelését a klubház mellett futó pataknál. A fejük feletti gerendákról lógó szélharangok halkan csilingelnek.

– Azokat én csináltam – jegyzi meg Claudia Mayer, ahogy követi a nyomozó pillantását felfelé.

– Csoda szépek – dicséri McAnnis.

– Régebben zongoráztam. Most szélharangokat csinálok. Az egyik cső C hangot ad. A másik a D-t. Van F és G. Megfelelő légmozgásban majdnem eljátsszák Beethoven „Örömódáját”. De persze csak majdnem, tökéletes sosem lesz.

– Nekem tetszik.

Claudia Mayer tölt magának bort.

– Azt gondolnám, hogy nyomozónak lenni magányos foglalkozás.

– Sok emberrel beszélek.

– Sok embert kihallgat – pontosít Claudia Mayer. – Az nem ugyanaz.

– Nem, tényleg nem – ismeri el McAnnis.

– Sok időt tölt egyedül a munkája során, ugye?

– Igen.

– És mi jár a fejében azokon a hosszú… hogy is hívják?

– A megfigyelésre gondol?

– Igen. Megfigyelés. Úgy gondolnám, hogy az a fajta magány arra ösztönzi az embert, hogy gondolkodjon, egyfolytában csak töprengjen… Legalábbis velem ezt csinálja.

– Aki egyedül van, nem feltétlenül magányos is – jegyzi meg McAnnis.

Claudia Mayer elmosolyodik.

– Nagyon igaz. És természetesen az ellenkezője is igaz. Tömegben voltam a legmagányosabb életemben. Ezért szeretek itt lenni hét közben. Órákig lehet sétálni az erdőben anélkül, hogy egy lelket látna az ember. Egyszer három napig meg sem szólaltam. Már attól féltem, el is felejtettem beszélni. De őszintén szólva élveztem. Úgy éreztem magam, mint egy elvonult szerzetes, aki valami ezoterikus titkot próbál megfejteni.

– Azt hiszem, értem, mire gondol – bólint McAnnis. – A munkával töltött életem nagy részében titkokat fejtettem meg.

– A mások titka nem nagy ügy, a sajátunk a kemény dió – jelenti ki Claudia Mayer, és pislogás nélkül néz rá, akár egy gyerek vagy egy fanatikus: kíváncsian, pimaszul, az illetlenségre fittyet hányva. McAnnis farkasszemet néz vele. Olyan érzés, mintha a hitét tesztelnék. – Mennem kéne. Sok dolgom van ma este. Érezze jól magát itt, West Heartban. – A nő még titokzatosan hozzáteszi: – Gondolom, nem fog unatkozni.

Azzal Claudia Mayer elsétál, és a rejtélyes jóslata nyomán McAnnis azt gondolja: Különös egy nő. Azt azonban nem tagadhatja, hogy a szavai célt értek. Milyen gyakran esik meg, hogy egyszerre egyedül is van és magányos is, mindenkire gyanakszik, az árulást szabálynak tekinti, nem kivételnek? A játszmák, amelyek abban a pillanatban elindulnak, hogy az ügyfél besétál az irodája ajtaján. Az autóban töltött éjszakák, miközben törvényszegő árnyakat figyel elfüggönyözött ablakok mögött, a trutyis szemeteszsákokból kibányászott blokkok, egy drogos merev tekintete előtt két ujjal meglengetett ötdolláros… több száz alantas eset, egy irattartó szekrény tele tragédiákkal és komédiákkal és olyan mesékkel, amiket semmilyen kategóriába nem lehet besorolni.