NEIL GAIMAN

Tükör és füst

(Novellák és illúziók)

„Neil Gaiman rocksztár az irodalomban.

Az egyik legmerészebb író… Elképesztő helyeken talál rá a mágiára.”

Miami New Times

„A műfaj mestere. Gaiman történeteiben a kísérteties lesz a hétköznapi…

Műveiben összeházasítja H. G. Wells képzeletét, H. P. Lovecraft atmoszféráját és P. G. Wodehouse szellemességét.”

Minneapolis Star Tribune

„A tizenöt év terméséből válogatott kötet jól demonstrálja, mennyire otthonos a különféle stílusokban, mennyire eklektikus, és mennyire ügyesen helyezi egymás mellé a legkülönbözőbb ötleteket.”

The Independent

„A novellák mögötti világ valóban tükör és füst, csupán egyetlen lépés, egyetlen szó vagy egyetlen történetnyi távolságra a miénktől.”

Publishers Weekly

IMPRESSZUM

Neil Gaiman: Smoke and Mirrors

Copyright © Neil Gaiman, 1998

Hungarian translation © Gálla Nóra, Galamb Zoltán, Huszár András, H. Kovács Mária, Pék Zoltán, Roboz Gábor, Török Krisztina, 2011

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Neil Gaiman: Smoke and Mirrors

Avon Books, New York, 2005

Fordította: Gálla Nóra, Galamb Zoltán, Huszár András, H. Kovács Mária, Pék Zoltán, Roboz Gábor, Török Krisztina

ISBN: 978-963-419-291-6 (epub)

ISBN: 978-963-419-292-3 (mobi)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A kötetet tervezte: Kuszkó Rajmund

A borítót tervezte: Demeter Zsuzsa

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztők: Brenner Péter, Pék Zoltán

Korrektor: Boncz Éva

Műfaj: fantasy

Ellen Datlow-nak és Steve Jonesnak

TARTALOMJEGYZÉK

Jövendőrontás, avagy madárjóslás belsőségekből |Rondó|

(Reading the Entrails: A Rondel) Gálla Nóra

Bevezető

(Introduction) Pék Zoltán

Lovagkor

(Chivalry) Huszár András

Miklós akkor már…

(Nicholas Was…) Pék Zoltán

Az ajándék

(The Price) Pék Zoltán

A troll hídja

(Troll Bridge) Roboz Gábor

A krampuszról egy szót se

(Don’t Ask Jack) Huszár András

Az aranyhalas medence és más történetek

(The Goldfish Pool and Other Stories) Galamb Zoltán

A fehér úton

(The White Road) Gálla Nóra

A kések asszonya

(Queen of Knives) Gálla Nóra

Változások

(Changes) Pék Zoltán

Baglyoknak lánya

(The Daughter of Owls) Török Krisztina

Shoggoth Ófőzdei Banyaszomorító

(Shoggoth’s Old Peculiar) Pék Zoltán

Vírus

(Virus) Gálla Nóra

Keresem a lányt

(Looking for the Girl) H. Kovács Mária

Megint csak világvége

(Only the End of the World Again) Török Krisztina

Baywolf: Ordas világ

(Bay Wolf) Gálla Nóra

Nagykeráron beszámítjuk

(We Can Get Them for You Wholesale) Török Krisztina

Egy élet, Moorcock korai stílusában

(One Life, Furnished in Early Moorcock) Galamb Zoltán

Hideg színek

(Cold Colors) Pék Zoltán

Az álomseprő

(The Sweeper of Dreams) Huszár András

Idegenkedés

(Foreign Parts) H. Kovács Mária

Vámpír szextina

(Vampire Sestina) Török Krisztina

Egér

(Mouse) Roboz Gábor

Változó tenger

(The Sea Change) Pék Zoltán

Amikor elmentünk megnézni a világ végét, írta a 11 és ¼ éves Dawnie Morningside

(When We Went to See the End of the World, by Dawnie Morningside, age 11 ¼) Roboz Gábor

Sivatagi szél

(Desert Wind) Gálla Nóra

Ízek

(Tastings) Török Krisztina

Babavilág

(Babycakes) Roboz Gábor

A gyilkosság misztériuma

(Murder Mysteries) Roboz Gábor

Hó, üveg, alma

(Snow, Glass, Apples) Pék Zoltán

De ahol van szörny, ott van csoda is.

OGDEN NASH: Oly ritka a sárkány

JÖVENDŐRONTÁS,
AVAGY MADÁRJÓSLÁS BELSŐSÉGEKBŐL

| RONDÓ |

„– Úgy értem – mondta –, hogy egy ember sem állíthatja meg az időt.

– Egy ember talán nem – mondta Dingidungi –, de kettő igen. Kellő segítséggel

megállhattál volna hétnél.”

LEWIS CARROLL: Alice Tükörországban

(fordította: Révbíró Tamás)

VAKSZERENCSE, VÉGZET, BALSORS – súgják. Nemezis.

Jövendölik a csillagok, osztják a kártyák;

A lesz most vanná vedlik, s benyújtja a számlát,

Rissz-rossz álmaid patikamérlegre teszi.

A jövőt lesed, galambom? Repülnél, megint?

Velem messzebbre juthatsz, mint gondolnád. Sssssssssssssssss… Kár-kár.

Vakszerencse, végzet, balsors – súgják. Ne-me-zis!

Jövendölik a csillagok, osztják a kártyák.

Várj rám, ha éjfélt üt az óra. S aztán megint;

Szem bekopp’, begyet ólomsúly húz, giga szorul.

Míg alszol, tömöm magam, s emésztek jámborul;

Ki bírhatna több szárnyszegett holnapot nyelni…

Vakszerencse, végzet, balsors – súgják –, nem? ez is.

Fordította: Gálla Nóra

BEVEZETŐ

Az írás álomban való repülés.

Amikor emlékszel. Amikor tudsz. Amikor megy.

Ilyen könnyű.

A SZERZŐ NOTESZE, 1992. FEBRUÁR

TÜKRÖKKEL CSINÁLJÁK. Ez persze klisé, de közben igaz is. A bűvészek tükröket használnak, általában negyvenöt fokos szögbe állítva, már azóta, hogy a viktoriánus korban elkezdtek megbízható, tiszta tükröket gyártani nagy mennyiségben jó száz évvel ezelőtt. John Nevil Maskelyne volt az első 1862-ben, egy ruhásszekrénnyel, ami egy ravaszul elhelyezett tükörnek köszönhetően többet elrejtett, mint amennyit megmutatott.

A tükör csodálatos találmány. Első látásra az igazat mondja, visszatükrözi nekünk az életet; ám ha megfelelően állítjuk be, olyan meggyőzően fog hazudni, hogy elhisszük: az a micsoda egyszerűen eltűnt, hogy a galambokkal, zászlókkal és pókokkal teli láda valójában üres, hogy a kulisszák mögött vagy a zenekari árokban elbújt emberek színpadon lebegő kísértetek. A jó szögbe állított tükör varázsablak lesz, megmutat mindent, ami el tudsz képzelni, és talán olyasmit is, amit nem.

(A füst eltompítja a dolgok élét.)

Így vagy úgy, de a történetek is tükrök. Arra használjuk őket, hogy elmagyarázzuk magunknak, hogyan is működik vagy éppen nem működik a világ. A tükrökhöz hasonlóan a történetek is az előttünk álló napra készítenek fel bennünket. Elvonják a figyelmünket a sötétben ólálkodó dolgoktól.

A fantázia – márpedig ilyen vagy olyan értelemben minden történet fantázia – szintén tükör. Torz tükör, ez igaz, ráadásul rejtő tükör, ami a valóságra negyvenöt fokos szögben áll, de mégiscsak tükör, amivel olyasmiről mesélhetünk magunknak, amit amúgy talán nem is látnánk. (A tündérmesék nagyon is igazak, mondta egyszer G. K. Chesterton. Nem azért, mert azt mondják, léteznek sárkányok, hanem mert azt mondják, a sárkányokat le lehet győzni.)

Ma beköszöntött a tél. Az ég szürkébe fordult, elkezdett hullani a hó, és csak jóval sötétedés után állt el. Ücsörögtem a sötétben, néztem a hóesést, a fénybe érve felcsillanó, majd kihunyó pelyheket, és azon töprengtem, honnét is jönnek a történetek.

Ilyesmiken bizony elgondolkodik az, aki abból él, hogy kitalál dolgokat. Továbbra is meggyőződésem, hogy ez a tevékenység nem felnőtt emberhez illő foglalkozás, de most már mindegy: van egy hivatásom, amit imádok, ráadásul nem is kell hozzá túl korán kelni. (Kissrác koromban a felnőttek mindig rám szóltak, hogy ne találjak ki dolgokat, és figyelmeztettek, hogy mi fog történni, ha megteszem. Eddigi tapasztalataim szerint az történik, hogy sokat utazhatok a világban, és nem kell felkelnem túl korán.)

A kötetben szereplő történetek zömét különböző szerkesztőknek írtam, akik meghatározott témájú antológiákhoz kértek tőlem történeteket („Novelláskötet lesz a Szent Grálról”, „…a szexről”, „…felnőtteknek átírt mesékről”, „…szexről és horrorról”, „…bosszúról”, „…babonáról”, „…még több szexről”). Néhányat a magam szórakoztatására írtam, pontosabban azért, hogy egy ötletet vagy képet kiűzzek a fejemből és papírhoz szögezzek; nekem ez éppen elég ok az írásra: kiengedni a démonokat, hadd repüljenek. Volt olyan történet is, ami apropó nélkül született, egyszerűen elszabadult a fantáziám vagy a kíváncsiságom.

Egyszer egy barátomnak nászajándék gyanánt írtam egy novellát. Egy ifjú párról szólt, akik nászajándék gyanánt egy novellát kapnak. Nem volt valami lélekemelő sztori. Miután kitaláltam, arra jutottam, hogy jobban örülnének egy kenyérpirítónak, hát vettem nekik egy kenyérpirítót, a történetet pedig a mai napig nem írtam le. Ott gubbaszt most is valahol a fejemben, várja, hogy olyasvalaki házasodjon, aki értékelni tudja.

Csak most ötlik fel bennem (ahogy ezt a bevezetőt írom kék-fekete töltőtollal egy fekete kötésű noteszbe, ha tudni akarjátok), hogy noha a kötet legtöbb novellája így vagy úgy a szerelemről szól, nincs benne sok boldog történet, amolyan hagyományos, viszonzott szerelemről szóló történet, ami kiegyensúlyozná az összes többit ebben a kötetben; és különben meg vannak, akik nem is olvassák el a bevezetőket. Ami azt illeti, néhányan közületek valamikor majd csak megházasodnak. Úgyhogy nektek, akik olvastok bevezetőket, leírom most azt a történetet, amit akkor nem írtam meg. (És ha miután megírtam, nem tetszik a történet, még mindig kihúzhatom ezt a bekezdést, és sejtelmetek se lesz róla, hogy a bevezető közben elkezdtem írni egy novellát.)

A NÁSZAJÁNDÉK

Miután letudták az esküvő összes örömét és fejfájását, az egész mindenség őrületét és varázsát (nem is szólva a vacsora után Belinda apjának kínos beszédéről a családi diavetítéssel), miután a mézeshetek szó szerint véget értek (bár átvitt értelemben nem), és még mielőtt frissen szerzett barnaságuk belekopott volna az angol őszbe, Belinda és Gordon nekiláttak az esküvői ajándékok kicsomagolásának és a köszönőlevelek megírásának minden törülközőért és minden kenyérpirítóért, a gyümölcsfacsaróért és kenyérsütőért, a késszettért és edénykészletért és a teafőzőért és a függönyökért.

– Jó, a nagyobbakat megköszöntük – fújt egyet Gordon. – Mi maradt még?

– A borítékosok – felelte Belinda. – Remélem, hogy csekkek!

Volt sok csekk, több ajándékutalvány és még egy tízfontos könyvutalvány is Gordon Marie nénikéjétől, aki szegény volt, akár a templom egere, de aki mégis minden születésnapjára küldött neki egy könyvutalványt, amióta Gordon az eszét tudta. És a halom legalján egy nagy barna üzleti boríték lapult.

– Ez meg mi lehet? – hökkent meg Belinda.

Gordon kinyitotta, és egy lapot húzott ki belőle, színe, akár a kétnapos tejszín, a teteje és az alja gyűrött, egyik oldalán gépelt írás. Mechanikus írógéppel írták; Gordon évek óta nem látott ilyet. Gondosan elolvasta.

– Na, mi az? – kérdezte Belinda. – Kitől kaptuk?

– Nem tudom – felelte Gordon. – Valakitől, akinek még van írógépe. Nem írta alá.

– Levél?

– Nem egészen – mondta, megvakarta az orrát, és elolvasta újra.

– Hát – mondta Belinda elkeseredett hangon. (Pedig valójában nem volt elkeseredett; boldog volt. Reggel felébred, és gyorsan ellenőrzi, még mindig ugyanolyan boldog-e, mint előző éjjel lefekvés előtt, vagy amikor Gordon éjjel nekidörgölőzött és felébresztette, vagy amikor ő ébresztette fel Gordont. És az volt.) – Na, mi az?

– Úgy látom, az esküvőnk leírása. Nagyon szépen meg van írva. Tessék – adta oda neki Gordon.

Belinda átfutotta.

Csípős, október eleji nap volt, amikor Gordon Robert Johnson és Belinda Karen Abingdon megesküdtek, hogy szeretni, támogatni és tisztelni fogják egymást, amíg csak élnek. Az ara sugárzóan szép volt, a vőlegény ideges, de láthatóan büszke és ugyanolyan láthatóan elégedett.

Így kezdődött. Aztán következett a szertartás és a fogadás leírása tisztán, egyszerűen és szórakoztatóan.

– De édes – mondta Belinda. – Mi áll a borítékon?

– „Gordon és Belinda esküvője” – olvasta Gordon.

– Név nem? Semmi, hogy ki küldte?

– Mm.

– Hát, akárki volt is, nagyon édes és nagyon figyelmes tőle.

Belinda belekukkantott a borítékba, hátha van még benne valami, amit nem vettek észre, egy kártya valamelyik barátjától (vagy Gordonétól, vagy közöstől), de nem volt, így némi megkönnyebbüléssel, hogy eggyel kevesebb köszönőlevelet kell írniuk, visszatette a tejszínszínű lapot a borítékba, azt pedig egy dobozba tette, ahová az esküvői bankett menüjének és a meghívónak egy példányát, az esküvői fényképekhez a kontaktlistát, és egy fehér rózsát a menyasszonyi csokorból.

Gordon építész volt, Belinda állatorvos. Ez egyiküknek sem állás, hanem hivatás volt. A húszas éveik elején jártak. Előtte egyikük sem volt még házas, sőt, még komoly kapcsolatuk sem volt. Akkor találkoztak, amikor Gordon elvitte a tizenhárom éves golden retrieverjét, Aranyost megszürkült orral és félig lebénulva Belinda rendelőjébe, hogy elaltattassa. Gyerekkora óta megvolt a kutya, vele akart lenni az utolsó pillanatig. Belinda fogta a kezét, ahogy sírt, majd váratlanul és orvoshoz nem méltón megölelte, erősen, mintha ki tudná belőle préselni a fájdalmat, a veszteséget és a gyászt. Egyikük megkérdezte a másiktól, nem találkozhatnának-e egy italra este a helyi pubban, és később nem tudták megmondani, melyikük volt az egyikük.

Házasságuk első két évének legfontosabb jellemzője, hogy boldogok voltak. Időről időre civakodtak, és néhanapján rendesen egymásnak estek valami semmiség miatt, aminek aztán könnyes kibékülés lett a vége, szeretkeztek és elcsókolták a másik könnyeit, szívből jövő bocsánatkérést suttogtak egymás fülébe. A második év végén, hat hónappal azután, hogy leállt a tablettákkal, Belinda teherbe esett.

Gordon vett neki egy apró rubinokkal kirakott karkötőt, a vendégszobát pedig gyerekszobává alakította, a tapétát is maga tette fel. A tapétán mondókabeli alakok ismétlődtek.

Belindát hazaengedték a kórházból, hozta a kis Melanie-t mózeskosárban, és Belinda anyja egy hétre hozzájuk költözött, a szófán aludt a nappaliban.

Belinda a harmadik nap vette elő a dobozt, hogy megmutassa anyjának az esküvői szuveníreket, és kicsit nosztalgiázzon. Az esküvő már most régmúltnak tűnt. Mosolyogtak az aszott barna micsodán, ami valaha fehér rózsa volt, kuncogtak a menün és a meghívón. A doboz alján találtak egy nagy barna borítékot.

– „Gordon és Belinda házassága” – olvasta Belinda anyja.

– Az esküvő leírása – mondta Belinda. – Nagyon édes. Még apu diavetítése is benne van.

Belinda kinyitotta a borítékot, és kihúzta a krémszínű lapot. Elolvasta a gépelt szöveget, és grimaszolt, majd szó nélkül eltette a lapot.

– Nem is mutatod meg, aranyom? – kérdezte az anyja.

– Ez Gordon vicce lehet, és nem túl jó.

Este Belinda az ágyban ülve éppen Melanie-t szoptatta, amikor megkérdezte Gordontól, aki a feleségét és a lányát bámulta bamba mosollyal az arcán: – Miért írtál olyasmiket, drágám?

– Milyesmiket?

– A levélben. Abban az esküvői izében. Tudod.

– Nem, nem tudom.

– Nem volt vicces.

Gordon sóhajtott. – Miről beszélsz?

Belinda a mappára mutatott, amit felhozott a felső szintre és az öltözőasztalra tett. Gordon kinyitotta, és kivette a borítékot. – Ez volt ráírva a borítékra? – hökkent meg. – Azt hittem, az esküvőről szól. – Aztán kivette, és elolvasta a gyűrött szélű lapot, majd a homlokát ráncolta. – Ezt nem én írtam. – Megfordította, megnézte a másik oldalát is, hátha van oda írva valami.

– Nem te írtad? – kérdezte Belinda. – Komolyan nem? – Gordon a fejét rázta. Belinda letörölt egy csöpp tejet a baba álláról. – Hiszek neked. Én azt hittem, te írtad, de ezek szerint nem.

– Én nem.

– Hadd nézzem még egyszer. – Gordon odaadta neki a lapot. – Nagyon furcsa. Nem vicces, és még csak nem is igaz.

A gépelt írás Gordon és Belinda házasságának előző két évéről szólt. Nem voltak jó évek, legalábbis a gépírás szerint. Hat hónappal az esküvő után Belinda arcát megharapta egy pekingi pincsi, de annyira, hogy össze kellett varrni a sebet. Csúnya heg maradt utána. Ráadásul idegek is sérültek, és Belinda rákapott az italra, talán azért, hogy tompítsa a fájdalmat. Gyanította, hogy Gordont taszítja az arca, és a baba, sugallta az írás, kétségbeesett kísérlet volt csak kettejük együtt tartására.

– Miért mond ilyeneket? – kérdezte Belinda.

– Már ki?

– Az a gonosz ember, aki ezt a szörnyűséget írta. – Egy ujjal végigsimított az arcán: a bőre makulátlan volt. Nagyon szép fiatalasszony volt, bár most éppen fáradtnak és törékenynek tűnt.

– Miért mondod, hogy gonosz?

– Mert ez olyan dolog – tette át a babát a bal mellére. – Megírni, kicserélni a másikkal, és várni, hogy valamelyikünk elolvassa, gonosz dolog… Tessék, icipici Melanie, ez az, okos kislány…

– Eldobjam?

– Igen. Ne. Nem tudom. Talán… – Megcirógatta a baba homlokát. – Tartsuk meg. Még szükség lehet bizonyítékra. Nem tudom, nem Al van-e mögötte. – Al volt Gordon legkisebb öccse.

Gordon visszadugta a papírt a borítékba, a borítékot visszatette a dobozba, amit az ágy alá tolt, aztán lényegében elfeledkezett róla.

A következő pár hónapban egyikük sem aludt sokat az éjszakai etetések és folyamatos sírás miatt, ugyanis Melanie hasfájós baba volt. A doboz maradt az ágy alatt. Aztán Gordonnak állást ajánlottak Prestonban, több száz mérföldre északra, és mivel Belinda egyelőre amúgy sem akart visszamenni dolgozni, vonzónak találta az ötletet. Odaköltöztek.

Egy macskaköves utcában találtak egy teraszos házat, ami magas, öreg és mély volt. Belinda be-besegített a helyi állatorvosnál, kisállatokat és házi kedvenceket látott el. Amikor Melanie tizennyolc hónapos lett, Belinda egy fiúnak adott életet, akit Gordon néhai nagyapja után Kevinnek neveztek el.

Gordon teljes jogú társ lett a tervezőirodában. Amikor Kevint beíratták bölcsődébe, Belinda visszament dolgozni.

A doboz nem veszett el. A ház felső szintjén az egyik vendégszobában volt egy ingatag rakás építészeti folyóirat alatt. Belindának időről időre eszébe jutott a doboz és a tartalma, és egy éjjel, amikor Gordon Skóciába ment egy ősi családi ház átalakítását megbeszélni, elérkezett a cselekvés ideje.

Mindkét gyermek aludt. Belinda felment a ház felújítatlan részébe. Levette a magazinokat, és kinyitotta a dobozt, amit (ahol nem takarták a magazinok) két év zavartalan porrétege fedett. A borítékon még a Gordon és Belinda házassága cím állt, és Belindának fogalma sem volt, állhatott-e rajta valaha is más.

Kivette a lapot a borítékból, és elolvasta. Aztán eltette, és csak ült ott, a ház felső szintjén, megrettenve és émelyegve.

A gondosan gépelt üzenet szerint Kevin, a második gyerekük meg sem született; Belinda az ötödik hónapban elvetélt. Ettől kezdve Belinda rendszeresen szenvedett a sötét, sivár depresszió rohamaitól. Gordon ritkán volt otthon, írta a levél, mert szánalmas viszonya volt a cég egyik alapítójával, egy lenyűgöző, de idegbeteg nővel, aki tíz évvel volt idősebb nála. Belinda egyre többet ivott, magas gallérral és kendővel rejtegette a pókhálósebet az arcán. Gordonnal alig beszéltek, kivéve a kicsinyes veszekedéseket, amelyek azokra jellemzők, akik félnek a nagy veszekedésektől, tudva, hogy ami kimondatlan marad, az olyan hatalmas, hogy ha kimondják, tönkreteszi az életüket.

Belinda semmit nem mondott Gordonnak a Belinda és Gordon házasságáról. Gordon azonban maga is olvasta, vagy valami hasonlót jó pár hónappal később, amikor Belinda anyja megbetegedett, és Belinda egy hétre leutazott délre, hogy gondját viselje.

A papír, amit Gordon olvasott, egy hasonló házasságot ábrázolt, mint amiről Belinda olvasott, csak ebben a főnökével való viszonya csúnya véget ért, és veszélybe került az állása.

Gordon kedvelte a főnökét, de el sem tudta képzelni a romantikus viszonyt. Szerette a munkáját, noha szívesen csinált volna valamit, ami nagyobb kihívást jelent.

Belinda anyja felépült, és Belinda még azon a héten hazajött. A férje és a gyerekei örömmel és megkönnyebbülve fogadták.

Gordon csak karácsony este hozta szóba a borítékot Belindának.

– Te is megnézted, igaz? – Korábban beosontak a gyerekek szobájába, és megtöltötték a kiakasztott zoknikat. Gordon szinte euforikus állapotban lopózott végig a házon és állt a gyerekei ágyánál, de ezt az eufóriát mélységes bánat színezte meg: a tudat, hogy az ilyen mélységesen boldog percek nem tartanak soká, hogy az Időt nem lehet megállítani.

Belinda azonnal elértette, mire céloz. – Igen, olvastam.

– És mit gondolsz?

– Már nem hiszem, hogy vicc. Még csak nem is rossz vicc.

– Mm. Akkor micsoda?

A nappaliban ültek a ház elejében, a félhomályban, a szénágyon égő fa villódzó narancssárga és sárga színeket vetett.

– Szerintem tényleg esküvői ajándék – mondta Belinda. – Egy olyan esküvőé, ami nincs. A rossz dolgok ott történnek, a lapon, nem itt, az életünkben. Nem éljük meg, hanem olvassuk, tudva, hogy úgy is lehetett volna, de nem lett.

– Azt mondod, varázslat? – Gordon ki nem mondta volna, ha nincs karácsonyeste, diszkrét fények.

– Nem hiszek a varázslatban – szögezte le Belinda. – Esküvői ajándék, de biztos helyen kéne tartanunk.

Másnap áttette a borítékot a dobozból az ékszeres fiókjába, amit zárva tartott, a nyakláncai és gyűrűi, karkötői és brossai alá.

A tavaszból nyár lett. A télből tavasz.

Gordon teljesen kimerült. Nappal az ügyfeleknek dolgozott, az építőkkel és vállalkozókkal tervezett és tartotta fenn a kapcsolatot, éjjel későig dolgozott privátban, múzeumokat, galériákat és középületeket tervezett versenykiírásokra. Olykor a terveit megdicsérték és közzétették építészeti folyóiratokban.

Belinda egyre nagyobb állatokkal dolgozott, amit szeretett, farmokra látogatott ki, ahol megvizsgált és kezelt lovakat, birkákat és teheneket. Néha a gyerekeket is magával vitte.

Egy bekerített legelőn éppen egy vemhes kecskét vizsgált, amiről kiderült, hogy nem óhajtja magát megfogatni sem, nemhogy megvizsgáltatni, amikor csengett a mobilja. Visszavonult a csatából, otthagyva a kecskét, ami a rét túlsó feléről bámult rá, és kipattintotta a mobilját. – Igen?

– Tippelj.

– Szia, drágám. Öhm. Nyertél a lottón?

– Nem. De majdnem. Az Angol Örökség Múzeumához készített tervem bejutott a döntőbe. Igaz, elég durva a verseny. De bejutottam a döntőbe.

– Csodálatos!

– Beszéltem Mrs. Fulbrighttal, elküldi Sonját este vigyázni a gyerekekre. Ünnepelünk.

– Remek. Szeretlek. Most vissza kell mennem a kecskéhez.

Túl sok pezsgőt ittak a klassz ünnepi vacsorához. Aznap éjjel a hálószobában, ahogy a fülbevalóját vette ki, Belinda azt mondta: – Megnézzük, mit mond most az esküvői ajándék?

Gordon komoly pillantást vetett rá az ágyból. Csak zokni volt rajta. – Inkább ne. Ez különleges este. Minek elrontani?

Belinda betette a fülbevalóját az ékszeres fiókba, és bezárta. Aztán levette a harisnyáját. – Azt hiszem, igazad van. Különben is el tudom képzelni. Én piás és depressziós vagyok, te meg egy szerencsétlen vesztes. Közben meg… kicsit becsiccsentettem, de nem erre gondolok. Csak ül ott a fiók alján, mint a kép a padláson a Dorian Gray képmásában.

– „És csak a gyűrűjéről ismerték fel.” Igen, emlékszem. Olvastuk a suliban.

– Pontosan ettől félek – mondta Belinda, ahogy felvette pamut hálóingét. – Hogy az az izé a papíron a házasságunk igazi portréja, és amit megélünk, az csak egy szép kép. Hogy az valóságos, nem mi. Úgy értem… – most már feszülten beszélt, a kissé részegek komolyságával – sose gondoltad, hogy ez túl szép, hogy igaz legyen?

Gordon bólintott. – Néha. Ma éjjel például.

A nő megborzongott. – Talán tényleg egy piás vagyok kutyaharapásos arccal, te pedig megdugsz mindent, ami mozog, Kevin sosem született meg, és… és az összes többi szörnyűség.

Gordon felállt, odament és átölelte. – De nem igaz – emlékeztette. – Ez a valóság. Te. Én. Az az esküvői izé csak egy történet. Azok csak szavak. – És megcsókolta, szorosan magához ölelte. Azon az éjszakán több szó nem esett.

Hat hosszú hónapba telt, mire Gordon tervét az Angol Örökség Múzeumához kihirdették győztesnek, noha a The Times lehúzta, mondván, „agresszíven modern”, különböző építészeti folyóiratok pedig túl régimódinak vélték, és az egyik bíra a Sunday Telegraphnak adott interjúban azt mondta, „kompromisszum volt, mindenki második választása”.

Londonba költöztek, a prestoni házukat átengedték egy művésznek és családjának, mivel Belinda tudta, a férje nem akarja eladni. Gordon felfokozott boldogságban dolgozott a múzeumon. Kevin hatéves volt, Melanie nyolc. Melanie megszeppent Londontól, de Kevin imádta. Eleinte mindkettejük kedvét szegte, hogy elvesztették a barátaikat és az iskolájukat. Belinda részidős állást kapott egy kis állatklinikán, Camdenben heti három délutánra. Hiányoztak neki a tehenek.

A londoni napokból hónapok lettek, majd évek, és a hébe-hóba beálló fiskális gondok dacára Gordon egyre izgatottabb lett. Közeledett a nap, amikor elkezdik ásni a múzeum alapzatát.

Egy éjjel Belinda felébredt, és az ablak előtti utcalámpa sárga fényében nézte a férjét. A haja vonala egyre visszább szorult, és hátul erősen ritkult. Eltöprengett, milyen lesz kopasz férfi felesége lenni. Arra jutott, hogy ugyanolyan. Jobbára boldog. Jobbára jó.

Kíváncsi volt, mi történik velük a borítékban. Érezte száraz, komor jelenlétét a szoba sarkában, ahová gondosan elzárták. Hirtelen megsajnálta a borítékba, papírlapra elzárt Belindát és Gordont, akik utálják egymást és minden mást.

Gordon horkolni kezdett. Gyengéden megpuszilta: – Sss. – Gordon mocorgott és elcsendesedett, de nem ébredt fel. Hozzábújt, és hamarosan visszaaludt.

Másnap ebéd után, miközben egy márványimportőrrel beszélt, Gordon hirtelen megdöbbent képet vágott és a mellkasához nyúlt. – Borzasztóan sajnálom – mondta, majd a térde összecsuklott, és a padlóra rogyott. Hívták a mentőket, de mire kiértek, Gordon már meghalt. Harminchat éves volt.

A halottkém azt mondta, a boncolás szerint Gordon szíve veleszületetten gyenge volt. Bármelyik pillanatban megállhatott.

A halála utáni első három napban Belinda semmit nem érzett, mélységes és szörnyű semmit. Vigasztalta a gyerekeket, beszélt a barátaival és Gordon barátaival, a családjával és Gordon családjával, méltóságteljesen és gyengéden fogadta a részvétnyilvánításukat, mint a kéretlen ajándékot. Hallgatta, hogy az emberek sírnak Gordonért. Ő nem sírt. Az odaillő dolgokat mondta, de nem érzett a világon semmit.

A tizenegy éves Melanie egész jól fogadta. Kevin otthagyta a könyveit meg a számítógépes játékait, és csak ült a szobájában, nézett ki az ablakon, nem akart beszélni.

A temetés utáni nap Belinda szülei visszamentek vidékre, és magukkal vitték mindkét gyereket. Belinda nem akart menni. Sok dolga van, mondta.

A temetés utáni negyedik nap éppen az ágyat vetette be, amit Gordonnal osztottak meg, amikor sírva fakadt, a zokogás erős, ronda gyászgörcsökben rázta, könnycseppek hullottak a lepedőre, és takony folyt az orrából, hirtelen lehuppant a padlóra, akár egy marionettbáb, aminek elnyisszantották a madzagját, és majdnem egy órán át sírt, mert végre megértette, hogy sosem látja többé.

Megtörölte az arcát. Aztán kihúzta az ékszeres fiókot, kivette és kinyitotta a borítékot. Kihúzta a krémszínű lapot, és végigfutott a gondosan gépelt sorokon. A papír-Belinda részegen autóbalesetet szenvedett, elvették a jogosítványát. Gordonnal napok óta nem beszéltek. Gordon már majdnem másfél éve elvesztette az állását, és most jobbára csak üldögélt a salfordi házukban. Belinda keresetéből éltek. Melanie teljesen elvadult: a szobájában takarítva Belinda tíz- és ötfontosokat talált eldugva. Melanie nem szolgált magyarázattal arra, egy tizenegy éves hogyan tett szert ennyi pénzre, csak bevonult a szobájába, és bámult rájuk összeszorított szájjal, ha kérdezték. Se Gordon, se Belinda nem feszegette tovább a dolgot, mert féltek attól, mit tudhatnának meg. A salfordi ház koszos és nyirkos volt, annyira, hogy a festés nagy darabokban mállott a mennyezetről, és mindhármuk egyre csúnyábban köhögött.

Belinda sajnálta őket.

Visszatette a papírt a borítékba. Kíváncsi volt, milyen lenne utálni Gordont, és ha az utálná őt. Kíváncsi volt, milyen lenne, ha nem lenne Kevin az életében, nem látná a repülős rajzait vagy hallaná, hogyan énekli bámulatosan dallamtalanul a népszerű dalokat. Kíváncsi volt, honnét szerezhette Melanie – a másik Melanie, nem az övé, hanem az isten kegyelméből ottani Melanie – azt a pénzt, és örült, hogy saját Melanie-ját láthatóan nem érdekli más, csak a balett és Enid Blyton könyvei.

Annyira hiányzott neki Gordon, mintha valami éles dolgot vernének a mellkasába, mondjuk, egy karót vagy jégcsapot, aminek az anyaga a fagy, a magány és az a tudat, hogy sosem látja többé ezen a világon.

Aztán levitte a borítékot a nappaliba, ahol a tűz égett, mert Gordon imádta a nyílt tüzet. Azt mondta, a tűz életet ad a szobának. Ő nem szerette a széntüzet, de ezen az estén megszokásból meggyújtotta, mert ha nem gyújtja meg, akkor beismeri magának egy abszolút szinten, hogy Gordon sosem jön haza.

Belinda jó ideig meredt a tűzbe, azon gondolkodott, mi van az életében, és mit adott fel; és hogy jobb-e olyasvalakit szeretni, aki nincs itt, mint nem szeretni azt, aki volt.

És akkor, végül, szinte közönyösen beledobta a levelet a tűzbe, nézte, ahogy felpöndörödik, megfeketedik és lángra kap, nézte a kék közt táncoló sárga lángokat.

Az esküvői ajándék hamarosan csak fekete hamu volt, amit megtáncoltatott és elvitt a huzat, mint egy gyerek levelét a Mikulásnak, fel a kéményen, ki az éjbe.

Belinda hátradőlt, lehunyta a szemét, és várta, hogy a seb virágot bontson az arcán.

***

Hát ez az a történet, amit nem írtam meg a barátaim esküvőjére. Közben persze ez nem az a történet, amit nem írtam meg, de még csak nem is az, aminek nekiálltam pár oldallal ezelőtt. A történet, aminek nekiültem, sokkal rövidebb volt, sokkal inkább példázatszerű, és nem így fejeződött be. (Már nem tudom, mi volt az eredeti befejezés. Volt valami, de miután a történet belelendült, az igazi befejezés elkerülhetetlenné vált.)

A kötet legtöbb történetében ez a közös: az, ahová érkeztek, nem az, ahová ki akartam lyukadni, amikor elkezdtem őket. Néha csak onnét tudom, hogy egy történet befejeződött, hogy nincs több szó, amit leírjak.

JÖVENDŐRONTÁS,
AVAGY MADÁRJÓSLÁS BELSŐSÉGEKBŐL (Rondó)

Az olyan szerkesztők, akik kérnek tőlem egy novellát „…bármiről, amiről akarod. De tényleg. Amiről csak akarod. Csak írd meg úgy, ahogy mindig is akartál írni”, nos, az ilyen szerkesztők ritkán kapnak bármit is.

Ebben az esetben Lawrence Schimel kért tőlem egy verset a jövendőmondásról szóló antológiájához. Olyan versformát akart, amiben ismétlődnek sorok, mint a villanelle vagy pantoum, hogy ez is azt visszhangozza, elkerülhetetlenül haladunk a jövőnk felé.

Hát írtam neki egy rondót a jövendőmondás örömeiről és veszélyeiről, és az Alice Tükörországban leggyengébb viccét tettem elé mottónak. Nekem jó kezdőpontnak tűnt ehhez a kötethez.

LOVAGKOR

Pocsék egy hetem volt. A forgatókönyv, amin dolgoztam, az istennek nem akart haladni, napokig csak bámultam az üres képernyőt, néha leírtam egy olyan veretes szót, mint amilyen például az az, aztán egy óráig csak bámultam, majd lassan, betűről betűre kitöröltem, és leírtam, hogy de vagy csak. Aztán kiléptem, el se mentettem. Ed Kramer felhívott, hogy emlékeztessen, tartozom neki egy novellával a Szent Grálról szóló antológiájába, amit a fáradhatatlan Marty Greenberggel együtt szerkesztett. Mivel semmi más nem ment, ez a történet meg egy ideje bennem motoszkált, azt mondtam, oké.

Egy hétvégén megírtam, az istenek ajándéka volt, könnyű és édes. Hirtelen más író lettem: a veszély képébe röhögtem, az alkotói válság cipőjére köptem. Aztán még egy hétig csak ültem az üres képernyőre meredve, mert az isteneknek is van humorérzékük.

Jó néhány éve egy dedikáló körúton valaki adott nekem egy esszét, amiben a feminista nyelvelmélet alapján összehasonlították a „Lovagkor”-t, Tennyson „Shalott asszonyá”-t és egy Madonna-dalt. Remélem, egyszer írok egy „Mrs. Whitaker vérfarkasa” című novellát, és kíváncsi leszek, az milyen esszéket ihlet.

Amikor felolvasni hívnak, szeretem ezzel kezdeni. Barátságos kis történet, és élvezem felolvasni.

MIKLÓS AKKOR MÁR…

Minden karácsonykor kapok képeslapokat művészektől, akik maguk festik vagy rajzolják azokat. Igazi szépségek, az ihletett kreativitás mintapéldái.

Minden karácsonykor jelentéktelennek és tehetségtelennek érzem magam.

Így hát egyik évben ezt írtam, és jó korán megírtam karácsonyra. Dave McKean elegánsan kalligrafálta, és elküldtem mindenkinek, aki csak eszembe jutott, az én saját képeslapomat.

Pontosan 100 szóból áll (a címmel együtt 102), és nyomtatásban először a Drable II-ben jelent meg, ami százszavas novellákat gyűjtött egybe. Állandóan bennem van, hogy írok egy másik karácsonyi történetet, de mindig december 15. után jut eszembe, úgyhogy mindig jövőre halasztom.

AZ AJÁNDÉK

Az ügynököm, a New York-i Ms. Merrilee Heifetz az egyik legremekebb ember a világon, és emlékeim szerint csupán egyszer javasolta, hogy írjak meg egy bizonyos könyvet. Ez már régebben volt.

– Figyelj – mondta –, az angyalok manapság divatosak, és az emberek mindig is szerették a macskás könyveket, szóval az jutott eszembe: „Milyen csúcs lenne, ha valaki írna egy könyvet egy macskáról, aki angyal volt, vagy egy angyalról, aki macska.” Mit szólsz?

Egyetértettem, hogy kereskedelmileg profitábilis ötlet, és mondtam, hogy gondolkodom rajta. Sajnos mire befejeztem a gondolkodást, az angyalok már lejárt lemez lettek. Ennek ellenére az ötlet gyökeret vert bennem, és egy nap megírtam ezt a novellát.

(A kíváncsiaknak: Végül egy fiatal hölgy beleszeretett a Fekete Macskába, aki hozzá költözött, és amikor utoljára láttam, akkora volt, mint egy kisebb hegyi oroszlán, és ki tudja, talán azóta is egyfolytában nő. Két héttel a Fekete Macska távozása után egy barna cirmos érkezett és költözött a tornácra. Miközben ezt írom, a szófa hátán alszik pár lépésnyire tőlem.)

Ha már itt tartunk, szeretném megragadni az alkalmat és megköszönni a családomnak, hogy megengedték, hogy beletegyem őket ebbe a történetbe, és ami még fontosabb, hogy békén hagytak, amíg írtam, de azt is, hogy közben néha kihívtak játszani.

A TROLL HÍDJA

Ezt a novellát 1994-ben jelölték a World Fantasy-díjra, bár nem nyert. Ellen Datlow és Terri Windling Snow White, Blood Red antológiájába írtam, amelyben felnőtteknek átírt mesék szerepeltek. Én a „Három kecskegida” című mesét választottam. Ha Gene Wolfe, egyik kedvenc íróm (aki amúgy szintén elrejtett egy novellát az egyik könyve bevezetőjében) nem foglalta volna le évekkel korábban, az lett volna a címe, hogy „Trip Trap”.

A KRAMPUSZRÓL EGY SZÓT SE

Lisa Snellings csodálatos szobrász. Ezt az első szobráról írtam, amit megláttam és megszerettem: egy démoni krampuszdobozról. Adott róla egy képet, és megígérte, hogy az eredetit rám hagyja. Minden szobra egy történet fába vagy gipszbe fagyva. (A kandallópárkányomon van egy, amin egy ketrecbe zárt szárnyas lány egy tollat kínál a szárnyából egy járókelőnek, mialatt a fogvatartója alszik; gyanítom, hogy ez egy egész regény. Majd meglátjuk.)

AZ ARANYHALAS MEDENCE ÉS MÁS TÖRTÉNETEK

Az írás mechanizmusa engem mindig lenyűgöz. Ez a novella 1991-ben indult útjára. Akkor három oldalt írtam meg, majd abbahagytam, mert úgy éreztem, túl közel vagyok a témájához. Végül aztán 1994-ben úgy döntöttem, befejezem Janet Berliner és David Copperfield antológiája számára. Összevissza írtam meg egy viharvert Atari Portfolio palmtopon, repülőgépen, kocsiban és hotelszobában, rendszertelenül, lefirkantottam párbeszédeket és képzelt találkozókat, amíg úgy nem éreztem, mindent rögzítettem. Akkor sorba rendeztem az anyagot, megdöbbenve és örömmel láttam, hogy működik.

A történet bizonyos részei igazak.

TRIPTICHON: ÉLVE-FALVA (JELENETEK EGY FILMBŐL),
A FEHÉR ÚTON, KÉSEK KIRÁLYNŐJE

Pár évvel ezelőtt egy több hónapos időszak alatt írtam három elbeszélő költeményt. Mindegyik erőszakról szólt, férfiakról és nőkről, a szerelemről. Az első egy pornográf horrorfilm szinopszisának készült szigorúan végig ötös jambusban. Elég extrém volt (és ebbe a kötetbe nem került bele). A másodikban több régi angol népmesét dolgoztam fel. Éppen annyira volt extrém, mint az eredeti történetek. Az utolsónak az anyai nagyszüleimről és a bűvészkedésről szóló született. Kevésbé volt extrém, de – reményeim szerint – ugyanolyan felkavaró, mint az azt megelőző kettő. Én büszke voltam mindháromra. A kiadás szeszélyei úgy hozták, hogy évek során jelentek meg, így mindegyik bekerült az adott évi „legjobb” antológiába (mindhárom az amerikai Year’s Best Fantasy and Horrorba, egyik a brit Year’s Best Horrorba és egyik, meglepetésemre, egy nemzetközi erotikus gyűjteménybe).

A fehér úton

Két olyan történet van, amelyek évekig kísértettek és zaklattak, amelyek vonzottak és taszítottak azóta, hogy kissrácként találkoztam velük. Az egyik Sweeney Todd, „A Fleet Street démoni borbélyá”-nak története, a másik Mr. Fox (Róka úr) meséje, ami lényegében a Kékszakáll angol változata.

Ezt a verset azon változatok ihlették, amelyeket a Neil Philip szerkesztette The Penguin Book English Folktalesben találtam: A „Mr. Fox története” és az azt követő jegyzetek, valamint a „Mr. Foster” című történet, amelyben megtaláltam a fehér út képet, és azt, ahogy a lány kérője megjelölte az utat a fehér úton a házáig.

Mr. Fox történetében a refrén, „Egy szó sem igaz az egészből, Isten mentsen” litániaként ismétlődött, miközben megismerjük az összes rémséget, amit Mr. Fox jegyese állítólag álmában látott. A végén ledobja a véres ujjat vagy kezet, amit a férfi házából hozott, bizonyítva, hogy minden igaz. És itt a történetnek lényegében vége.

A vers az összes kínai és japán népmesére is utal, amikben mindig a róka a bűnös.

Kések királynője

A Mr. Punch képregényemhez hasonlóan ez is annyira közel jár az igazsághoz, hogy néhanapján el kell magyaráznom a rokonaimnak, hogy valójában nem történt meg. Legalábbis nem így.

VÁLTOZÁSOK

Lisa Tuttle egyik nap felhívott, és kért egy történetet egy antológiába, amit a nemekről szerkesztett. Mindig is szerettem a science fictiont, és fiatal koromban meg voltam róla győződve, hogy felnőve SF-író leszek. Igazán sosem lettem az. Amikor ez a történet először megfogant bennem jó egy évtizede, egymással összekapcsolódó novellákra gondoltam, amelyek egy regényt alkotva járták volna körül a nemek kérdését. De soha nem írtam meg egyik novellát sem. Amikor Lisa hívott, felötlött bennem, hogy foghatnám azt az elképzelt világot, és elmesélhetném a történetét, ahogy Eduardo Galeano Amerika történetét a Memory of Fire trilógiában.

Amikor kész lett, megmutattam egy barátomnak, aki elolvasta, és azt mondta: olyan, mint egy regényvázlat. Csak gratulálni tudtam az éleslátásához. De Lisa Tuttle-nek tetszett, és nekem is.

BAGLYOKNAK LÁNYA

John Aubrey, a tizenhetedik századi gyűjtő és történész az egyik kedvenc íróm. Az írásaiban a hiszékenység és értelem, anekdota, emlékezés és feltevés keveredik. Aubrey munkáit olvasva az ember azonnal úgy érzi, egy igazi ember beszél hozzá a múltból, mégpedig úgy, hogy az felülemelkedik a századokon: egy hihetetlenül szerethető, érdekes ember. És bírom a helyesírását is. Próbáltam megírni ezt a novellát többféleképpen is, de egyikkel se voltam elégedett. Aztán eszembe jutott, hogy úgy írjam meg, mintha Aubrey írta volna.

SHOGGOTH ÓFŐZDEI BANYASZOMORÍTÓ

Az éjszakai vonat Londonból hajnali öt körül ért be Glasgow-ba. Amikor leszálltam, elbattyogtam az állomás hoteljéhez, és bementem. Oda akartam menni a recepcióhoz, kivenni egy szobát, aludni még kicsit, aztán ha már mindenki felkelt, a következő pár napot egy science fiction kongresszuson tölteni, amit a hotelben tartottak. Hivatalosan egy országos lapnak tudósítottam. Ez 1985-ben volt.

A hallban azonban, úton a recepció felé, elmentem a bár mellett, ami üres volt, kivéve a csapost és egy angol rajongót, John Jarroldot, aki a kongresszus tiszteletbeli rajongójaként korlátlanul használhatta a bárt, amit használt is, amíg mások aludtak.

Megálltam beszélgetni Johnnal, és nem jutottam el a recepcióig. A következő negyvennyolc órában beszélgettünk, vicceket mondtunk, sztoriztunk, és lelkesen mészároltuk azt, amire a Macsók és macákból emlékeztünk, egészen másnap hajnalig, amikor a bár ismét kezdett kiürülni. Valamikor abban a bárban beszélgettem az azóta eltávozott Richard Evans angol SF-szerkesztővel, és ebből a beszélgetésből lett hat évre rá a Sosehol című regényem.

Arra már nem emlékszem, Johnnal miért kezdtünk el Cthulhuról beszélni Peter Cook és Dudley Moore hangján, sem hogy miért kezdtem el oktatni Johnt H. P. Lovecraft prózastílusáról. Gyanítom, hogy a kialvatlansághoz lehetett köze.

Manapság John Jarrold megbecsült szerkesztő és az angol könyvkiadás bástyája. A novella közepének pár része abban a bárban fogant, ahogy Johnnal H. P. Lovecraft lényeit imitáltuk Pete és Dud hangján. Mike Ashley szerkesztő beszélt rá, hogy írjam is meg.

1999 októberében World Fantasy-díjra jelölték legjobb novella kategóriában.

VÍRUS

Ezt David Barrett Digital Dreams antológiájába írtam, amely számítógépes novellákat gyűjtött össze. Már nem játszom számítógépes játékokkal. Amikor játszottam, feltűnt, hogy a fejem nagy területeit lefoglalják. Betontömbök hulltak, kis emberek rohantak vagy ugráltak a szemhéjam mögött, ahogy lefeküdtem. Többnyire vesztettem, még ha tiszta fejjel játszottam is. Ez abból született.

KERESEM A LÁNYT

A novellát a Penthouse rendelte a húszéves ünnepi számukba 1985 januárjában. Az előző pár évben fiatal újságíróként kerestem a kenyerem London utcáin, hírességeket interjúvoltam meg a Penthouse-nak és a Knave-nek, két angol „vetkőzős” magazinnak, amelyek sokkal szelídebbek amerikai megfelelőiknél; mindent összevetve tanulásnak jó volt.

Egyszer megkérdeztem egy modellt, nem érzi-e úgy, hogy kizsákmányolják. – Engem? – nézett rám. Marie volt a neve. – Jól megfizetnek érte, kedvesem. És jobb, mint egy bradfordi kekszgyárban robotolni. Megmondom én, kit zsákmányolnak ki. Azt a sok pasit, akik megveszik. Akik havonta rám verik ki. Na, őket zsákmányolják ki. – Azt hiszem, a novella ebből a beszélgetésből született.

Elégedett voltam vele, amikor megírtam: ez volt az első darab, ami kábé úgy hangzott, mint én, és nem mintha mást utánoznék. Saját stílusra törekedtem. A kutatást a Penthouse docklandsi irodaházában végeztem, húszévnyi magazintermést lapoztam át. Az első Penthouse-ban szerepelt a barátom, Dean Smith. Dean sminkes volt a Knave-nél, és kiderült, hogy ő volt a Penthouse legelső „Pet of The Year”-je 1965-ben. Az 1965-ös szöveget Charlotte Deantől loptam, „feltörekvő individualista” s a többi. Utoljára azt hallottam Deanről, hogy a Penthouse keresi a huszonöt éves jubileumi ünnepségre. Eltűnt a színről. Benne volt minden lapban.

Ahogy két évtized Penthouse-ait néztem át, eszembe ötlött, hogy a Penthouse-nak és a hasonló magazinoknak semmi közük a nőkhöz, és abszolút semmi közük a nők fényképeihez. És ez volt a történet másik alapja.

MEGINT CSAK VILÁGVÉGE

Steve Jonesszal tizenöt éve barátok vagyunk. Együtt szerkesztettünk egy gyerekeknek szóló pajkos verseskötetet. Vagyis ő felhívhat ilyenekkel, hogy: „Antológiát szerkesztek, aminek a novellái H. P. Lovecraft kitalált városában, Innsmouthban játszódnak. Írj nekem egyet.”

A történet születéséhez több dolog egybeesése kellett (mi, írók így kapjuk az ötleteket, ha kíváncsiak vagytok rá). Az egyik Roger Zelazny könyve, az A Night in the Lonesome October volt, amit jó móka olvasni a rengeteg tipikus horror- és fantasykarakter miatt: Rogertől kaptam pár hónappal azelőtt, hogy megírtam ezt a novellát, és hihetetlenül élveztem. Nagyjából ekkoriban olvastam egy francia vérfarkasperről, amit háromszáz éve tartottak. Az egyik szemtanú beszámolóját olvasva döbbentem rá, hogy ez a tárgyalás ihlethette Saki csodálatos novelláját, a „Gabriel-Ernest”-et és James Branch Cabell rövid regényét, a The White Robe-ot is, de mindketten túl jó nevelést kaptak, ezért nem használták fel a kihányt ujjak motívumát, a tárgyalás fő bizonyítékát. Ami azt jelentette, hogy ez rám hárul.

Az eredeti farkasembert Larry Talbotnak hívták, aki találkozott Abbottal és Costellóval.

BAYWOLF: ORDAS VILÁG

És megint Steve Jones: „Írj nekem olyan sztoriverset, amiket szoktál. Krimit akarok, ami a közeljövőben játszódik. Használhatnád esetleg a Larry Talbot-figurát.”

Éppen befejeztem az óangol elbeszélő költeményből adaptált Beowulf forgatókönyvét, és közepesen lepődtem meg, hogy hányan értik úgy, hogy a „Baywatch” egyik epizódját írtam. Úgyhogy a Beowulfból írtam egy futurista epizódot a „Baywatch”-hoz egy krimiantológiának. Ez tűnt az egyetlen értelmes megoldásnak.

Nézzétek, én se szólom le, hogy honnét jönnek a ti ötleteiket, oké?

NAGYKERÁRON BESZÁMÍTJUK

Ha a könyv novellái időrendben szerepelnének, és nem a hát-így-esik-jól rendben, ahogy letettem őket, ez lenne az első. 1983-ban egy éjjel rádióhallgatás közben elszundítottam. Éppen a nagybani vételről beszéltek; amikor pedig felébredtem, a bérgyilkosokról. Így jött ez a novella.

Sok John Collier-novellát olvastam, mielőtt ezt írtam. Rájöttem, hogy ez egy John Collier-történet. Nem olyan jó, mint John Collier bármelyik novellája, és nem is olyan jól megírt, de akkor is Collier-sztori, és ezt írás közben észre sem vettem.

EGY ÉLET, MOORCOCK KORAI STÍLUSÁBAN

Amikor megkértek, hogy írjak egy novellát abba az antológiába, amelyben minden sztori Michael Moorcock Elricjéről szól, egy olyan fiúról akartam írni, mint amilyen én voltam, és az ő kapcsolatáról a fikcióval. Nem hittem, hogy tudnék újat mondani Elricről, de tizenkét évesen Moorcock karakterei nekem olyan valóságosak voltak, mint bármi az életemben, sőt sok mindennél valóságosabbak is, például a földrajzóránál.

– Az összes novella közül a tiéd és Tad Williamsé tetszett a legjobban – mondta nekem Michael Moorcock, amikor jó pár hónappal a megjelenés után összefutottam vele New Orleansban. – És az övé azért tetszett jobban, mert benne volt Jimi Hendrix.

A címét egy Harlan Ellison-novellából loptam.

HIDEG SZÍNEK

Az évek során különböző műfajokban és médiákban dolgoztam. Az emberek néha megkérdezik tőlem, honnét tudom egy ötletről, hogy hová tartozik. Legtöbbször képregény, film, vers, próza, regény vagy novella lesz belőlük. Előre tudod, mit fogsz írni.

Ez azonban csak egy ötlet volt. Akartam valamit mondani azokról az ördögi masinákról, a számítógépekről, a fekete mágiáról, és valamit arról a Londonról, amilyennek a nyolcvanas évek végén láttam – a gazdasági bőség és erkölcsi csőd idején. Nem akaródzott novella lenni, se regény, hát megpróbáltam versnek, és az bejött.

A The Time Out Book of London Short Stories számára átalakítottam prózába, ami sok olvasót nagyon meglepett.

AZ ÁLOMSEPRŐ

Ezt Lisa Snellings egy szobra ihlette, ami seprűre támaszkodó férfit ábrázol. Nyilván valami gondnok. Eltöprengtem, miféle gondnok, és ebből született a történet.

IDEGENKEDÉS

Ez is egy régi történet. 1984-ben írtam, majd az utolsó változatot (egy sietős festékbevonattal meg némi gletteléssel) 1989-ben. 1984-ben nem tudtam eladni (az SF-magazinoknak nem tetszett benne a szex, a szexmagazinoknak meg a betegség). 1987-ben megkérdezték, eladom-e egy szexuális SF-novellákat összegyűjtő antológiának, de én nem adtam. 1984-ben írtam egy történetet egy nemi betegségről. Ugyanez a történet 1987-ben mintha másról szólt volna. Maga a történet nem változott, de az azt körülvevő táj hatalmasat: az AIDS-ről beszélek, és akár akartam, akár nem, a történet is erről beszélt. Ha át akartam írni a történetet, számításba kellett vennem az AIDS-t, és én nem tudtam. Túl nagy, túl ismeretlen volt, túl nehéz fogást találni rajta. Aztán 1989-re a kulturális táj ismét megváltozott, így ha nem is volt kellemes, de legalább kevésbé volt kellemetlen kivenni a novellát a fiókból, leporolni, leradírozni a foltokat, és kiküldeni a kedves emberekhez. Így amikor Steve Niles szerkesztő megkérdezte, van-e ki nem adott novellám a Words Without Pictures antológiájához, ezt adtam neki.

Mondhatnám, hogy nem az AIDS-ről szól, de hazudnék, legalábbis részben. Márpedig manapság az AIDS már csak egy újabb betegség Vénusz fegyvertárában.

Igazából szerintem főleg a magányról szól, a személyiségről, és talán annak öröméről, hogy a magad útját járod a világban.

VÁMPÍR SZEXTINA

Az egyetlen sikeres szextinám (olyan versforma, amelyben az első hat sor utolsó szava váltakozva ismétlődik a következő versszakban és egy háromsoros kódában). Először a Fantasy Tales kötetben jelent meg, majd újra Steve Jones Mammoth Book of Vampiresában. Évekig ez volt az egyetlen vámpíros történetem.

EGÉR

Ezt a novellát a Pete Crowther szerkesztette Touch Woodba írtam, a babonákról szóló antológiába. Mindig is akartam írni egy Raymond Carver-novellát, az látszólag olyan egyszerű. Írás közben megtanultam, hogy nem az.

A szövegben említett rádióbeszélgetést sajnos valóban hallottam.

VÁLTOZÓ TENGER

Ezt egy régi istállóból átalakított parányi ház tetőterében írtam az Earsl Courton. Lisa Snellings egyik szobra ihlette, és egy tengerparti emlék Portsmouthból gyerekkoromból: az a csobogás, ahogy a hullám visszahúzódik a kövekről. Akkoriban a Sandman utolsó részét írtam, aminek „A vihar” volt a címe, így a novellában is végig bezeng Shakespeare, ahogy akkor a fejemben.

AMIKOR ELMENTÜNK MEGNÉZNI A VILÁG VÉGÉT,
ÍRTA A 11 ÉS ¼ ÉVES DAWNIE MORNINGSIDE

Alan Moore (az egyik legjobb író és az egyik legjobb ember, akit ismerek) meg én egyszer leültünk Northamptonban, és elkezdtünk kitalálni egy helyet, ahová történeteket írnánk. Ez a történet ott játszódik. Egy nap Northampton tisztes lakói elégetik Alant mint kényurat, ami nagy veszteség lesz a világnak.

SIVATAGI SZÉL

Egy nap Robin Anders, aki a Boiled in Lead dobosaként ismert, küldött egy kazettát egy üzenettel, hogy írjak valamit az egyik dalról a szalagon. „Sivatagi szél” volt a címe. Ezt írtam.

ÍZEK

Ezt a történetet négy évig írtam. Nem, mert minden jelzőt csiszolgattam, hanem mert elszégyelltem magam. Megírtam egy bekezdést, majd eltettem, amíg a pír le nem ment az arcomról. Négy-öt hónap elteltével írtam hozzá még egy bekezdést. Ellen Datlow Off Limits: Tales of Alien Sex című erotikus SF-antológiájának írtam. A leadási határidőt azonban lekéstem, úgyhogy továbbírtam a folytatásnak. Sikerült még egy oldalt írnom, és lekéstem az antológia folytatását is. Közben felhívtam Ellen Datlow-t, hogy tudassam vele, ha idő előtt elhaláloznék, van a számítógépemen egy félkész pornográf novella DATLOW név alatt, és hogy ne vegye magára. Még két határidő jött és ment, és az első bekezdéstől négy évre befejeztem, és Ellen Datlow és tettestársa, Terri Windling betették a Sirens erotikus fantasy antológiába.

A történet java onnét jön, hogy azon töprengtem, a történetekben az emberek hogyhogy sosem beszélnek szeretkezés közben. Nem hinném, hogy ez erotikus, de miután a történet végre elkészült, már nem pironkodtam miatta.

BABAVILÁG

Ezt a példázatot a People for the Ethical Treatment of Animals (PETA) állatvédő szervezet egy kiadványába írtam. Azt hiszem, önmagáért beszél. Az egyetlen olyan írásom, ami engem is felkavart. Tavaly arra mentem le az emeletről, hogy Michael fiam a Warnings: Contains Language felolvasó CD-met hallgatja. A „Babavilág” kezdődött, amikor odaértem, és meglepett, amikor saját hangomat hallottam felolvasni, alig ismertem rá.

Csak hogy tudják, bőrdzsekit hordok és húst eszem, de egész jól bánok a gyerekekkel.

A GYILKOSSÁG MISZTÉRIUMA

Amikor az ötlet eszembe jutott, „Angyalok városa” volt a címe. Mire aztán nekiláttam megírni, megjelent egy ilyen című Broadway-show, így végül új címet kapott.

A Midnight Graffiti magazinnál dolgozó Jessie Horsting számára készült a történetesen ugyanilyen című antológiába. Pete Atkins, akinek egymás után faxoltam el a vázlatokat, felbecsülhetetlen segítség volt, valamint a türelem és jókedv mintaképe.

Próbáltam tisztességes lenni a történet nyomozásrészével. Minden tele van nyomokkal. Még a cím is.

HÓ, ÜVEG, ALMA

Ez is Neil Philip The Penguin Book of English Folktales kötetéből született. A fürdőkádban olvastam, és találtam benne egy mesét, amit ezerszer olvashattam már előtte. (Még megvan az illusztrált kiadás hároméves koromból.) De az ezeregyedik olvasás hozott szerencsét, és elkezdtem visszafelé gondolni a történetet. Hetekig érlelődött a fejemben, majd a repülőn nekiláttam nagy vonalakban leírni. Amikor leszálltunk, háromnegyedig kész volt, és miután bejelentkeztem a hotelbe, leültem a szoba sarkába, és befejeztem.

A Dreamhaven Press adta ki füzetke formájában korlátozott példányszámban, amelynek bevétele a Comic Book Legal Defense Fund kapta (ez a szervezet védi a képregényírók, kiadók és eladók jogait). Poppy Z. Brite újra kihozta a Love in Vein II antológiában. Szívesen gondolok rá úgy, mint egy vírusra: ha elolvastad, sosem leszel képes ugyanúgy tekinteni az eredetire.