Lisa See

Tealevelek

szárnyán

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Lisa See: The Tea Girl of Hummingbird Lane

Scribner an Imprint of Simon & Schuster, New York, 2017

Első kiadás

Fordította

Megyeri Léna

Copyright © Lisa See 2024

Magyar kiadás © Libri Könyvkiadó, Budapest, 2024, 2026

Hungarian translation © Megyeri Léna, 2024, 2026

Minden jog fenntartva

Borítókép © Shutterstock

Szerzőfotó © Patricia Williams

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Felelős szerkesztő Bárdos Zsuzsa

A szöveget gondozta Kalocsai Judit

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Borítótervező Szalkai Diána

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes

ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban

www.booklove.hu

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. készítette

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-604-936-2

Édesanyám, Carolyn See emlékére

A szerző jegyzete

A regény kezdetének idején, 1988-ban a Jünnan tartomány hegyeiben szedett tealeveleket kilogrammonként 4 jüanért adták el (mai árfolyamra átszámítva nagyjából 50 centért). A teatermelők éves bevétele körülbelül 200 jüan (nagyjából 25 amerikai dollár) havi átlagkeresetnek felelt meg.

A puer néven ismert sötét teafajtának többféle írásmódja és kiejtése terjedt el: a tizenkilencedik századi misszionáriusok által kidolgozott kínai átírás, a Wades–Giles-rendszer szerint Pu’erh; Tajvanon Puerh; a Kínai Népköztársaság által elfogadott és 1986 óta az ENSZ által is alkalmazott pinyin átírásban Pu’er; és Ponay vagy Bonay kantoni nyelven.{1}

Ha fiad születik,

Aludjon az ágyban,

Öltöztesd szép ruhákba,

És adj neki jádét játszani…

Ha lányod születik,

Aludjon a földön,

Adj rá egyszerű ruhákat,

És kapjon törött cserepet játszani…

Dalok Könyve (Kr. e. 1000–700)

I. RÉSZ

AZ AKHA HAGYOMÁNY

1988–1990

Kutya a háztetőn

„Nincs történet véletlen nélkül”, mondja A-ma, miután Első Fivér elmesélte, mit álmodott az éjjel – és ez, mint általában, most is mindent eldönt. Meg sem tudnám számolni, hányszor idézte fel anyám ezt a magasztos szállóigét az alatt a tíz év alatt, amely óta ezen a világon vagyok. De olyan, mintha Első Fivér álmát is többször hallottam volna már különböző változatokban. Egy szegény földműves frissen szedett tarlórépát visz a városi piacra, hogy elcserélje sóra. Véletlenül rosszul lép, és lezuhan egy szikláról. Ahelyett, hogy a történet „szörnyű halállal” végződne távol az otthontól – a legrosszabb, ami egy akha törzshöz tartozó emberrel történhet –, a földműves egy gazdag sókereskedő táborában ér földet. A sókereskedő teát forral, a két férfi beszélgetni kezd, majd… és itt jöhetne bármilyen fordulat: a sókereskedő feleségül veszi a földműves lányát, vagy kiderül, hogy a zuhanás miatt a földműves megmenekült az árvíz elől és így tovább. Ezúttal azonban a földműves üzletet köt a sókereskedővel, így nem kell elmennie egészen a városi piacig.

Jó álom, mivel nem szerepelnek benne baljós előjelek, aminek mindannyian örülünk, akik körbeüljük a tűzrakó helyet. Ahogy A-ma mondta, a történetekben, az álmainkban, és minden ébren töltött percünkben egyik sorsszerű véletlen követi a másikat. Emberek, állatok, levelek, tűz és eső – úgy körözünk egymás körül, mint a levegőbe feldobott, maréknyi szárított rizsszem. Egyetlen szem sem tudja megváltoztatni az irányát. Nem döntheti el, jobbra vagy balra repüljön, sem azt, hol érjen földet: egy szikla peremén, ahonnan még megmenthető, vagy lebucskázva a szikláról a sárban, ahol azonnal értéktelenné és haszontalanná válik. A sors dönti el, hová érkezik, és semmi – legalábbis semmilyen földi dolog – nem változtathatja meg a végzetét.

Második Fivéren a sor, hogy elmesélje az álmát. Nincs benne semmi különös. Ezután Harmadik Fivér idézi fel elmondhatatlanul unalmas álmát.

A-ba megbök a könyökével.

– Leány, mesélj el egy álmot, amelyet előző éjjel láttál!

– Az én álmomat? – Meglepődöm, mert tőlem még sosem kértek ilyesmit a szüleim. Én csak egy lány vagyok. Jelentéktelen, ahogy sokszor elmondják. Hogy A-ba miért pont a mai napon választott ki, nem tudom, de megpróbálok méltó lenni a figyelemre.

– Teaszedés után visszafelé tartottam a faluba. Már besötétedett. Láttam, hogy füst száll fel a házi tüzek felől. Az ételek illatától meg kellett volna éhezzek – (folyton éhes vagyok) –, de a gyomrom, a szemem, a karom és a lábam egyszerűen csak örültek, mert tudták, hogy ott vagyok, ahol lennem kell. Az őseink otthonában. – Körbenézek a családomon. Szeretnék őszinte lenni, de nem akarom őket megijeszteni az igazsággal.

– Mit láttál még? – kérdezi A-ma. A falunkban a következő a hatalmi és fontossági sorrend: a törzsfőnök; a ruma, vagyis szellempap, aki fenntartja a harmóniát a szellemek és az emberek között; majd a nima – sámán –, aki képes transzba esni, meglátogatni a fákat, amelyeket Isten ültetett a szellemvilágban a földi lelkek képviseletére, végül eldönti, milyen varázsigéket kell alkalmazni a gyógyulás vagy az életerő növelése érdekében. Utánuk következnek a nagypapák, apák és bármilyen korú férfiak. A nők között anyám áll a legmagasabban, nemcsak a mi falunkban, hanem az egész hegyen. Bába, és még annyi minden más, aki egyaránt gyógyít férfiakat, nőket és gyerekeket életük minden szakaszában. Az álomfejtő képessége is híres. A fejdíszét ékesítő ezüstgömbök megremegnek és visszaverik a tűz fényét, miközben a válaszomra vár. A többiek a tálkáik fölé hajolnak – aggódnak miattam.

Kényszerítem magam, hogy megszólaljak.

– Egy kutyával álmodtam.

Erre a vallomásra mindenki megborzong.

– Három okból engedjük, hogy kutyák éljenek közöttünk – mondja A-ma biztatóan, próbálva megnyugtatni a családot. – Fontos szerepük van az áldozatok bemutatásánál, figyelmeztetnek a baljós előjelekre, és meg is lehet enni őket. A tiéd melyik fajta volt?

Ismét habozok. A kutya az álmomban a házunk tetején állt, éberen, felszegett orral és felfelé álló farokkal. Nekem úgy tűnt, mintha vigyázná a falunkat, és a látványa megnyugtatott, hogy biztonságban haza fogok érni. Ám az akhák úgy hiszik…

A-ma szigorúan néz rám.

– A kutyák nem emberek, de az emberi világban élnek. Nem szellemek, de képesek meglátni a szellemeket. Ha éjjel azt hallod, hogy egy kutya nyüszít vagy ugat, tudod, hogy szellemet látott, és remélhetőleg el is ijesztette. Most válaszolj, Leány – mondja, és feljebb tolja az ezüst karkötőket a csuklóján –, a tiéd milyen fajta volt?

– Az egész család kint ült, amikor a kutya ugatni kezdett – mondom, pedig nagyon is jól tudom, hogy a kutya a háztetőn azt jelenti, hogy az eb nem végezte jól a dolgát, így a szellem átosont a falu szellemkapujának védelmén, és most közöttünk jár. – Elijesztett egy rossz szellemet. A-poe-mi-yeh azzal jutalmazta a tettet, hogy az összes családtagnak adott egy csirkét…

– A legfelsőbb istenünk minden férfinak és nőnek adott egy saját csirkét? – kötekedik Második Fivér.

– És a gyerekeknek is! Minden egyes embernek egy egész csirke jutott…

– Ez lehetetlen! Semmi értelme! Kitaláció! – Első Fivér felháborodottan néz A-bára. – Állítsd le…

– Eddig tetszik az álma – mondja A-ba. – Folytasd, Leány!

Minél jobban erősködnek, hogy folytassam, annál könnyebben megy a hazudás.

– Láttam egy madarat a fészkében. A fiókái éppen akkor keltek ki. Az a-ma madár mindegyiküket gyengéden megkopogtatta a csőrével. Kop, kop, kop.

Néhány pillanatig a szüleim és a fivéreim elmerengenek ezen az új részleten. A-ma fürkészőn néz rám, én pedig próbálom olyan mozdulatlanul tartani az arcomat, mint egy tál kint felejtett szójatej. Végül elismerően bólint.

– Megszámolta a kicsiket. Új életek. Védelmező anya. – Elmosolyodik. – Minden rendben.

A-ba feláll, így jelzi, hogy a reggelinek vége. Nem tudom, melyik az aggasztóbb: hogy A-ma nem lát mindent, ami a fejemben zajlik, ahogy mindig is feltételeztem, vagy hogy elhitték a kitalációimat. Szörnyen érzem magam, ám végül arra gondolok, csak megvédtem a családomat attól, hogy aggódjanak az álmom miatt. A tálkámat a számhoz emelem, és kiszürcsölöm a levesem maradékát. A tüzes folyadékkal együtt néhány keserű hegyi levél is a számba csusszan. Csilipelyhek égetnek belülről, miközben a gyomromba érnek. Amíg ez a tűz kitart, jóllakottnak érzem magam.

***

Amikor elindulunk otthonról, még ragyognak a fejünk felett a csillagok. Kis kosarat cipelek a hátamon, míg a többi családtagomnak nagyobb kosarak vannak a vállukra vetve. Együtt haladunk a földúton, amely kettévágja Forráskutat, a Nannuo-hegység egyik nyergében elterülő, nagyjából negyven háztartásból álló falut. A legtöbb otthont öreg teafák védelmezik. Azonban a teateraszok és kertek, ahol dolgozunk, a falun kívül terülnek el.

Csatlakozunk a szomszédainkhoz, akik négy házzal arrébb laknak tőlünk. A legkisebb lány, Ci-teh, velem egykorú. Bárhol észrevenném a barátnőmet, mert az ő sapkája a legdíszesebb egész Forráskúton. A családja a tea mellett tököt, káposztát, cukornádat és gyapotot is termeszt. Ópiumot is termelnek, amelyet a szellempapnak adnak el a szertartásokhoz, és A-mának, aki orvosságként használja, ha valakinek eltörik a csontja, sorvadásos betegség kínozza, vagy szenved egy szerette elvesztésétől. A többletpénz, amelyet Ci-teh családja keres, azt jelenti, hogy több és nagyobb állatot tudnak felajánlani az áldozatokhoz, cserébe nagyobb darabokat kapnak a húsból, amelyet szétosztanak a falu népe között. Mivel Ci-teh családja gazdag, a sapkáját számos ezüstfüggő díszíti. Ezektől a különbségektől eltekintve olyan közel állunk egymáshoz, mintha testvérek lennénk – sőt talán még közelebb is, annyira sok időt töltünk együtt.

Ahogy haladunk a munka felé, magunk mögött hagyjuk az utolsó házat is, és hamarosan elérjük a szellemkaput. Az oszlopokra egy női és egy férfialakot faragtak. A nőnek hatalmas melle van. A férfi pénisze olyan vastag, mint a bambusznád, hosszabb, mint az én egész testem, és egyenesen előreáll. Faragott ragadozó madarak és harapós kutyák lógnak a keresztgerendán. Jól vigyázz! Ha valaki helytelenül megy át a kapun – például hozzáér –, akkor valami szörnyűség történhet, esetleg egy haláleset. Mindannyiunknak vigyázni kell a kapuval.

Elkezdünk felfele mászni. Ci-tehhel úgy fecsegünk, mintha hetek teltek volna el az utolsó találkozásunk óta, nem pedig egyetlen éjszaka.

– Én a hímzésemen dolgoztam, mielőtt lefeküdtem – árulja el Ci-teh.

– Én elaludtam, mielőtt az a-bám elszívta a pipáját – mondom neki.

– Forró vizet vagy teát ittál reggelihez?

– Teát.

– Álmok?

Erről nem akarok beszélni. Hosszú utat kell megtennünk, és ezenkívül csak játékokkal és versenyekkel tudjuk elütni az időt.

– Hányféle élősködőt találsz a fákon, amíg elérünk addig a buckáig? – kurjantom.

Én kilencet, ezzel nyerek is.

– Hogy megy a szövés? – kérdezi Ci-teh, aki nagyon jól tudja, hogy ebben nem vagyok túl tehetséges.

– Annyira unalmas! – kiáltom, mire a férfiak rosszallóan visszanéznek rám. – Lássuk, hány ugrással érünk el ettől a sziklától addig ott fent!

Én héttel, és ezzel megint nyerek.

– Tegnap este Deh-ja – ő Ci-teh sógornője – azt mondta, fiút szeretne.

– Ez nem újdonság. – Egy kis emelkedőre mutatok. – Fogadjunk, hogy hamarabb felérek, mint te!

A lábam jól ismeri ezt az útvonalat, így szikláról sziklára szökkenek, könnyedén átugorva a kiálló gyökereket. Néhány helyen a földút porzik a lábujjaim között, máshol kavicsok böködik talpam puha részeit. Mivel sötét van, inkább csak érzem, mint látom a tea-, kámfor-, gingkó- és kassziafákat, csakúgy, mint a körülöttem magasodó bambuszerdőt.

Ismét én nyerek, ami felbosszantja Ci-tehet. Dehát ilyesmi testvérek között is megesik. Ci-tehhel közel állunk egymáshoz, de versenyzünk is egymással… egyfolytában. Ma én nyertem a játékainkban; ő pedig emlékeztetett rá, hogy ügyesebb nálam hímzésben és szövésben. A tanítónk azt mondja, bebizonyíthatnám, milyen okos vagyok, ha kicsit szorgalmasabb lennék; Ci-tehről sosem mondana ilyet.

– Viszlát a teabegyűjtő központban! – mondom, amikor Ci-teh és az a-mája lefordulnak egy másik ösvényre. Egy kicsit még ott maradok, és nézem, ahogy felkapaszkodnak a meredek hegyoldalon, hátukon az üresen himbálózó kosarakkal, majd előreszaladok, hogy utolérjem A-mát.

Fél óra gyaloglás után az éjszaka sötétje kezd eloszlani, és az ég halványkékbe vált. Felhők szelik át a rózsaszín és levendulalila sávokat. Aztán minden fénybe borul, ahogy a nap a hegy fölé tornyosul. A kabócák felébrednek és ciripelni kezdenek. Még mindig mászunk. A-ba és a fivéreim jóval előttünk haladnak, hogy férfitársalgást folytathassanak. A-ma van olyan erős, mint bármelyik férfi, de ráérősen halad, közben gyógynövényeket és gombákat keres, amelyeket felhasználhat a főzeteiben. Első Sógornő otthon maradt azokkal a gyerekekkel, akik túl kicsik hozzá, hogy teát szedjenek, és túl nagyok, hogy az anyjuk hordozza őket, de Második és Harmadik Sógornő itt vannak a mellükre kötött kisbabáikkal. Ők is a nedves erdei talajt kutatják, hátha találnak valamit, amit belefőzhetünk az esti levesbe.

Végre megérkezünk Első Fivér teateraszához. Lassan mozgok a sűrű bokrok között, miközben a legkülső ágakon megkeresem a rügyeket és két, talán három levelet, amelyek éppen csak előbújnak a nap melegítő sugaraitól. Az apró sarjat gyengéden a hüvelykujjam körme és a mutatóujjam oldalán lévő első ízület közé csippentem. A körmöm foltos, a kis húspárna pedig kérges. Máris magamon viselem a teaszedők jegyeit.

Két órával később A-ma odajön hozzám. Beletúr a leveleimbe, átforgatja és megvizsgálja őket.

– Leány, nagyon ügyesen választod ki a legkiválóbb sarjakat. Talán túl ügyesen is. – A-ba irányába pillant néhány terasszal odébb, aztán lehajol, és azt suttogja: – Dolgozz kicsit gyorsabban. Szedhetsz az öregebb és szívósabb levelekből is. Nemcsak a tökéletes rügyekre, de levelekre is szükségünk van minden bokorról.

Értem, amit mond. Több levélért több pénzt fizetnek a teabegyűjtő központban. Amikor a kosaram megtelik, megkeresem Első Fivért, aki egy vászonzsákba önti, amit szedtem, majd az egész folyamat kezdődik elölről. Csak a szárított algába forgatott rizsgolyókból álló ebéd idejére tartunk szünetet, aztán egész délután szedünk tovább. Anyám közelében maradok, aki énekléssel diktálja a szüret ütemét, így próbálja elterelni a figyelmünket a forróságról és a páráról. Végül A-ba bejelenti:

– Elég.

Mindannyian Első Fivér köré sereglünk, aki összegyűjti, amit szedtünk. Az utolsó leveleket is vászonzsákokba tölti. Ezután minden zsákra köteleket és egy lapos deszkát kötnek. A-ma a hátamra rakja a legkisebb zsákot, a köteleket átveti a vállamon, a deszkát pedig a homlokomhoz erősíti. Ennek segítenie kéne egyenletesen eloszlatni a súlyt, ám a kötelek húzzák a vállamat, a deszka pedig fájdalmasan nyomódik a fejemnek.

Amikor mindenki a hátára vette a zsákját, a kosarainkat összekötjük, hogy hazafelé felvegyük őket, aztán nekivágunk a kétórás útnak a teabegyűjtő központba. Tudjuk, hogy sietnünk kell, mégis lassan haladunk. Egyik biztos lépés a másik után. Újabb teateraszokra mászunk fel, egyik meredekebbnek tűnik, mint a másik. Aztán megint az erdőben vagyunk, amely elnyeli az elhagyott tealigeteket és kerteket. A fatörzsek köré indák tekerednek, amelyek otthonul szolgálnak a különféle orchideáknak, gombáknak és élősködőknek, például a fehér fagyöngynek. Hány évesek ezek a fák? Ötszáz? Ezer? Nem tudom a választ. Csak azt tudom, hogy már régóta nem adják el a leveleiket. Csak a hozzánk hasonló családok szedik le őket, hogy otthon teát főzzenek belőlük.

Mire elérjük a teabegyűjtő központot, olyan fáradt vagyok, hogy sírni tudnék. Hatalmas kapukon át egy udvarba jutunk. Tekintetemmel a nyílt teret pásztázom, Ci-teh feltűnően díszes sapkáját keresve. Mi, akhák a saját stílusunkban öltözködünk, csakúgy, mint a dai, lahu, bulang és a többi törzs tagjai, akik velünk élnek a hegyen. Mindenki munkaruhát visel, ám a fejdíszek, sálak és sapkák díszítése árulkodik az adott törzs hagyományairól és viselője egyéni ízléséről is. Sehol nem látom Ci-tehet. A családja bizonyára már korábban megjött és el is ment. Lehet, hogy mostanra már haza is értek, és vacsoráznak.

A gyomrom megkordul, ingerlik és elbűvölik az ételárus standok felől jövő illatok. Nyárson sült hús szaga tölti be az orromat, a nyál összefut a számban. Egy nap majd megkóstolok egy ilyet. Talán. Néhanapján engedélyezünk magunknak egy-egy mogyoróhagymás palacsintát, amelyet egy öreg dai asszony árul tőlünk balra, a begyűjtő központ udvarán. Ínycsiklandó az illata – nem olyan gazdag, mint a grillezett húsé, inkább enyhe, és érezni benne a friss tojást.

A-mával és a sógornőimmel leguggolunk a porba, amíg A-ba és a fivéreim átviszik a zsákjainkat a dupla ajtón, amely a mérőhelyiségbe vezet. Az udvar másik oldalán észreveszek egy korombeli fiút. Feltornyozott, teával töltött vászonzsákok mellett álldogál, amelyeket hamarosan a nagy Menghai városába visznek, hogy kormányzati gyárakban dolgozzák fel a tartalmukat. A fiú haja pont olyan fekete, mint az enyém. Ő is mezítláb van. Még soha nem láttam az iskolában. Ám valójában nem is ő maga érdekel igazán, hanem a gőzölgő mogyoróhagymás palacsinta, amelyet teafoltos kezében tart. Körbenéz, hogy biztos legyen benne, senki nem figyeli – nyilván nem vett észre engem –, majd eltűnik a vászonzsákok mögött. Fölállok, átmegyek az udvaron, és bekukucskálok a kupac mögé.

– Te meg mit csinálsz itt? – kérdezem.

A fiú felém fordul, és elvigyorodik. Az arca fénylik a zsírtól. Mielőtt még megszólalhatna, meghallom A-ma hangját.

– Leány! Leány! Maradj mellettem.

Visszasietek az udvar másik végébe, és pont akkor érek anyám mellé, amikor A-ba visszatér a mérőhelyiségből a fivéreimmel. Nem tűnnek boldognak.

– Túl későn jöttünk – mondja A-ba. – Már megvették a mai kvótát.

Magamban felnyögök. A családunk nyolc felnőttből és számos gyerekből áll. Nehéz megélnünk abból, amit az évi tíznapos fő teaszedő szezon és a további kétszer tíznapos másodlagos szezon alatt megkeresünk, valamint a saját magunk által termesztett rizsből és zöldségekből, no meg abból, amit A-ba és a fivéreim vadászattal szereznek. Most haza kell vinnünk a leveleket, reménykednünk, hogy frissek maradnak, és holnap reggel – nagyon, nagyon korán – újra felmásznunk ide, hogy eladjuk őket, mielőtt továbbhaladunk Második Fivér teakertjéhez, hogy elvégezzük a napi munkát.

A-ma nagyot sóhajt.

– Holnap megint dupla nap vár ránk.

A sógornőim az ajkukba harapnak. Én sem örülök, hogy holnap kétszer is fel kell jönnünk ide. Ám amikor látom, hogy a fivéreim nem néznek a feleségük szemébe, rájövök, hogy még rosszabb hír közeleg.

– Nem lesz rá szükség – árulja el A-ba. – Már eladtam a leveleket fél áron.

Az csak két jüan kilogrammonként. Az A-ma torkából feltörő hang nem is nyögés, inkább nyöszörgés. Mindez a sok munka fél árért. A sógornőim elsétálnak egy vízcsaphoz, hogy feltöltsék az agyagedényeinket. A férfiak leroskadnak mellénk. A sógornők visszatérnek, és vízzel kínálják őket. Ezután a két asszony lekuporodik A-ma mellé, megigazítják a kisbabáikat a pólyájukban, és felkínálják nekik a mellüket. Ez a pihenés, mielőtt megkezdjük a több mint kétórás ereszkedést Forráskút felé.

Amíg a többiek szusszannak egyet, én visszatérek az udvar másik végébe a fiúhoz.

– Elárulod, miért bujkálsz itt? – kérdezem tőle, mintha el sem mentem volna.

– Nem bujkálok – mondja, pedig nyilvánvalóan azt teszi –, eszem a palacsintámat. Szeretnél egy falatot?

Mindennél jobban.

Visszanézek a vállam fölött A-ma és a többiek irányába. Fogalmam sincs, mi ütött belém, de ami a reggeli hazugságaimmal kezdődött, most folytatódik. Belépek a frissen szedett tealevelek illatát árasztó zsákok mögé. Amikor már ott vagyok, úgy tűnik, a fiú nem igazán tudja, mi a következő lépés. Nem tör le nekem a palacsintájából, és nem is nyújtja oda, hogy én tegyem meg. De ígért nekem egy falatot, és most már nem mondok le róla. Derékból meghajolok, belemélyesztem a fogamat a puha palacsintatésztába, és leharapok egy darabot belőle – mint egy kutya, aki elmar egy falatot a gazdája kezéből.

– Hogy hívnak? – kérdezi a fiú.

– Li-yan – válaszolom boldogan, teli szájjal. A keresztnevemen csak az iskolában és szertartások alkalmával szólítanak. A falunkban az emberek Sha-li (az a-bám) lányának vagy So-sa (az a-mám) lányának hívnak. A családomban egyszerűen csak Leánynak.

– Az én nevem San-pa – mondja. – Árnyas Menedék faluban lakom. Apám neve Lo-san. Nagyapámat Ba-lónak hívták. Dédnagyapámat Za-bahnak…

Minden akha fiúnak meg kell tanulnia felsorolnia a felmenőit, ami azt jelenti, hogy meg kell neveznie a férfi őseit ötven nemzedékig visszamenőleg – úgy, hogy az egyik nemzedékhez tartozó név utolsó szótagja legyen a következő nemzedékhez tartozó név első szótagja. Felkészülök rá, hogy most ez következik, amikor egy dühös női hang félbeszakítja San-pát.

– Hát itt vagy, te kis tolvaj!

Megfordulok, és látom, hogy a palacsintás standot vezető dai asszony fenyegetően közeledik felénk. Megragadja a tunikámat, aztán a másik kezével elkapja San-pa fülét. A fiú vonyít, miközben az asszony kirángat minket rejtekhelyünkről.

– Nap és Hold, nézzék csak! Tolvajok! – A hangja belehasít az udvar zsivajába. – Hol vannak ezeknek a szülei?

A-ma felénk pillant, és hitetlenkedve csóválni kezdi a fejét. A mai napig nem számítottam bajkeverőnek. Sosem teszem keresztbe a lábamat felnőttek közelében, a szüleim szavait úgy fogadom, mint a jó orvosságot, és mindig eltakarom a számat, hogy ne látszódjanak a fogaim, ha nevetek vagy mosolygok. Talán kicsit kiszíneztem az álmomat ma reggel, de nem vagyok tolvaj, és sosem csalok az iskolában. Sajnos a szám körüli zsíros maradék elárulja, hogy palacsintát ettem, még ha nem is én loptam el a dai asszony kordéjáról.

A-ma és A-ba átvágnak az udvaron. Elvörösödöm, ahogy meglátom a zavart az arcukon. Lehajtom a fejem, és kérges lábukra koncentrálok, miközben az árussal beszélnek. Hamarosan két pár újabb láb csatlakozik hozzánk San-pa két oldalán: az ő szülei.

– Mi ez az egész? – A-ba hangja udvarias és nyugodt. Otthon néha nyers tud lenni, de most nyilvánvalóan próbálja csillapítani a palacsintaárus haragját a maga illedelmes akha modorában.

– Ezzel a gyerekkel már korábban is meggyűlt a bajom – mondja az árus, és megrángatja San-pa fülét. – Mivel tolvaj, akárhová is megy, falja fel egy tigris. Ha vízen kel át, merüljön el benne. Ha fa alatt sétál el, zuhanjon rá a fa.

Ezek mind gyakori, ám erőteljes átkok, mert szörnyű halállal fenyegetnek, ám úgy tűnik, a fiút nem érdekli a dolog. Még a száját sem takarja el, hogy elrejtse a vigyorát.

A dai asszony együttérzőn néz anyámra.

– Úgy tűnik, most a te lányodat is a bűvkörébe vonta.

– Valóban így van, Leány? – kérdezi A-ma. – Miért tennél ilyesmit?

Felnézek rá.

– Nem gondoltam, hogy rosszat teszek.

– Nem gondoltad?

– Ő adta nekem. Nem tudtam, hogy lopta…

Egyre többen gyűlnek körénk, hogy kiderítsék, mi folyik.

– Ne hibáztassuk a kislányt – mondja a férfi, akit San-pa apjának gondolok. – Már korábban is bajba kerültél itt, Fiú. Mondd el szépen az igazat.

– Én vettem el – vallja be San-pa, de nem tűnik úgy, hogy bánná a dolgot. Annyira tárgyilagos, mintha csak az időjárásról beszélne, vagy arról, tegnap hány tojást tojtak a tyúkok.

– Megkínált egy falattal – szólok közbe. – Osztozni akart velem.

De A-mát nem érdeklik a kifogásaim.

– Mindkét gyerek világa kibillent az egyensúlyából – jelenti ki. – Mi az akha törvényeket követjük…

– Mi is az akha törvények szerint élünk – szögezi le San-pa apja. – Minden akha közös tudása, hogy mit tehetünk meg és mit nem…

– Akkor tehát tisztító ceremóniát kell rendeznünk a két gyerek, a családjaink és a falvaink számára. Az egyetlen kérdés, hogy közös szertartást tartsunk-e a gyerekeknek? – kérdezi A-ma. Habár A-ba a család feje, ezúttal anyám mint magas rangú bába vezeti a tárgyalást. – A legkedvezőbb eredményt akkor érnénk el, ha a családjaink együtt vennének részt a ceremónián. – Az idegenek számára a hangja bizonyára ugyanolyan lágynak és melegnek tűnik az egész szembesítés során, mint apámé – elháríthatjuk ezt a kis kellemetlenséget, és újra mindannyian barátok lehetünk –, ám én jól ismerem őt. A szavaiból kihallom, hogy csalódott bennem, és aggódik a helyzet miatt. – Megkérdezhetem, a ciklus hányadik napján született a fiatok?

– San-pa a tigris napján született, vagyis a ciklus kilencedik napján – válaszolja segítőkészen a fiú anyja.

A családtagjaim egyik lábukról a másikra állnak, amikor meghallják ezt a sajnálatos tényt. Nálunk, akháknál a hét tizenkét napból áll, és mindegyik nap másik állat nevét viseli. Én a disznó napján születtem. Az egész világ tudja, hogy a tigrisnek és a disznónak sosem szabad összeházasodnia, nem lehetnek barátok, és nem művelhetik együtt a földet, mert a tigris gyakran megeszi a disznót.

A-ma bejelenti a rossz hírt.

– Ő a disznó napján született. Legjobb, ha külön tartjuk meg a tisztító ceremóniákat. – Udvariasan fejet hajt, amitől a gömbök és érmék csilingelni kezdenek a fejdíszén. Aztán a vállamra teszi a kezét. – Menjünk haza.

– Várjanak! – kiáltja a palacsintaárus asszony. – Velem mi lesz? Ki fog nekem fizetni?

San-pa apja belenyúl a derekára kötött indigókék zsákocskába, ám A-ba így szól:

– Egy leánynak nincs mása a becsületén kívül. Az apjaként én fizetem meg a tartozást. – Elővesz néhány érmét a nyomorúságos összegből, amelyet ma kerestünk, és a dai asszony kezébe ejti őket.

Eddig is rosszul éreztem magam, de most már borzalmasan. Ha Ci-teh itt lett volna, nem mentem volna a zsákok mögé, nem találkoztam volna San-pával, nem haraptam volna bele a palacsintába…

A dai asszony még egyszer utoljára megrángatja San-pa fülét.

– Lássalak elmenni, de sose lássalak visszatérni! – Egy újabb gyakori, de nyugtalanító átok, amely szörnyű halálra utal. Szerencsére nekem nem mond semmi ilyesmit. San-pa szülei elráncigálják a fiukat. Visszanéz a válla fölött, és még egyszer rám vigyorog. Nem tudom megállni: visszamosolygok rá.

{1} A puer tea, pu-erh tea stb. magyar írásmódját kézikönyveink mindeddig nem szabályozták, ezért találkozhatunk többféle formával. A keleti nevek magyar helyesírása (Akadémiai Kiadó 1981) sem tartalmazza. Az rh betűkapcsolattal írt verzió az angolos változat, és a kínai szavak magyar átírásában nincs szükség a h-ra, ezért a regényben a puer változatot fogjuk használni. (A szerk.)