Ellery Adams

ELSUTTOGOTT SZÓ

Titkok Könyvklubja 2.

Fordította: Szieberth Ádám

A mű eredeti címe: Whispered word

Copyright © Ellery Adams, 2018

Published by Arrangement with

KENSINGTON PUBLISHING CORP., NEW YORK, USA

and ANDREW NURNBERG LTD–BUDAPEST.

All Rights Reserved.

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2024

Magyar fordítás © Szieberth Ádám, 2024

A jogtulajdonos engedélye nélkül a műből részlet sem közölhető.

ISBN 978-963-614-569-9 (papír)

ISBN 978-963-614-570-5 (epub)

Megjelent a Central Kiadói Csoport gondozásában, 2024-ben

Felelős kiadó: Marosi László

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Gyergyai-Szabó Mariann

Felelős szerkesztő: Kukucska Zsófia

Korrektor: Keszthelyi-Kiss Judit

Borítóterv: Coverist Studio – Bakos Fanni, Faniszló Ádám

E-book: Scriptor Kft.

Neked, kedves Olvasó, mert te pontosan érted, hogy minden könyv egy utazás, amely alig várja, hogy nekivágj. Egy varázsszőnyeg, amely a magasba röpít.

Gyere hát! Kapaszkodj fel a fedélzetre, és induljunk!

A könyvtár a világ legszebb kertje, és ott sétálgatni mámorító érzés.

AZ EZEREGYÉJSZAKA MESÉI

1. fejezet

Bújj el, amíg mindenki haza nem ér!

Bújj el, amíg mindenki el nem felejt!

Bújj el, amíg mindenki meg nem hal!

YOKO ONO

– AZ A LÁNY FÉL LÁBBAL A SÍRBAN VAN.

Ahogy ezt Nora Pennington, az észak-karolinai Miracle Springs egyetlen könyvesboltjának tulajdonosa kimondta, a barátnőjéről arra a székre pillantott, amelyen az imént még a sápadt, csenevész lány ült. A lány, aki zárás után előbújt a könyvkupacok mögül.

De már nem ült ott.

Norának eszébe jutott a lány csontos csuklóján látott kórházi karszalag.

– Mondott neked valamit, June? – kérdezte a barátnőjétől. – Vagy bárkinek? Hester, Estella?

– De még mennyire! – vágta rá June. – Elmesélte nekünk az életét. Az történt, hogy odaadta az egyik veséjét élete szerelmének. A műtét flottul le is zajlott, de miután a gerlepár fölébredt az altatásból, Seprűnyél kisasszony megtudta a hírekből, hogy a Nagy Ő nem is olyan nagy, sőt. Kiderült, hogy szökött sorozatgyilkos… Na jó, az azért túlzás. – June tartott egy kis hatásszünetet, majd homlokráncolva folytatta. – Igazából szektavezér volt. Tudod, alapított egy ilyen agymosó szektát, ahol van egy hímnemű guru meg egy rakás nőnemű tanítvány. És amikor a mi lánykánk ezt megtudta, sürgősen meglógott a kórházból. Lekapott egy szárítókötélről egy háziruhát, és felugrott a Miracle Springs-i vonatra.

A June mögött ülő nő, bizonyos Estella Sadler rekedtesen elkuncogta magát.

– June Dixon, te elmehetnél regényírónak, ha lenne rá hajlandóságod! – mondta túljátszott déli akcentussal, a szavakat elnyújtva, majd bágyadtan fölállt, és a bolt hátsó része felé bökött a hüvelykujjával. – Szerintem egyedül is ki tudod tenni a bubifóliába csomagolt szökevényedet, ha akarod, úgyhogy én búcsúzom – mondta Norának. – Jót tesz a szépségnek, ha korán fekszik az ember, nem mintha szükségem lenne rá, persze. Szép álmokat, hölgyek!

Azzal Estella kivonult, Nora pedig Hester Winthrophoz, a Titkok Könyvklubja negyedik tagjához fordult.

– Bubifóliába csomagolt szökevény? – csodálkozott.

– Majd meglátod – mondta Hester. – Amúgy nekem is tűznöm kell, mert a kenyértészta nem gyúrja meg magát hajnali ötkor. Ráadásul többet sütök, mint szoktam, hogy jusson a szeretetcsomagokba is.

June megcsóválta a fejét.

– Nem sok embert ismerek, aki a tyúkokkal kel, majd egész nap zsizseg, mint egy bekokózott méhecske. Már tudom is, ki ilyen szeplős és energikus: Harisnyás Pippi!

Most Hester feje ingott jobbra-balra.

– Viszont nem én vagyok a vöröske, hanem Estella! – szállt vitába June-nal.

– Estella más karakter – felelte June. – Inkább olyan macskaszerű. Melyik mesehősre is emlékeztet? – Töprengő arcot vágott, majd összecsapta a kezét. – Megvan! Sir Kánra, a tigrisre! Igen, ő Estella irodalmi hasonmása!

– És te milyen mesehős vagy? – kérdezte Nora, pedig már nagyon szerette volna megnézni, hogy mi van a csontsovány lánnyal, de olyan lebilincselő volt a társalgás, hogy nehezére esett megmozdulni.

June a szívére tette a kezét.

– Amikor az idősotthonban dolgoztam, az egyik kedvenc bentlakóm úgy hívott, hogy „fekete Mary Poppins”. Pedig idősebb vagyok, mint Mary, és nemcsak a bőröm sötétebb, hanem a hajam is göndörebb. – June harsányan felkacagott, mert látta, hogy Hestert sokkolja a dolog. – A néni ezt bóknak szánta, drágám! Tudta, mennyire töröm magam, hogy csempésszek az életükbe egy kis varázslatot.

Hester a kis raktárhelyiség felé intett.

– Az ő életébe nemigen csempésztek ilyesmit mostanság – mondta. – Mi a terved vele, Nora? Olyan… olyan törékenynek tűnik.

Nora összeráncolta a homlokát. Azért költözött Miracle Springsbe, mert lelki békére és magányra vágyott. Úgy tervezte, hogy a házikóján és a könyvesboltján kívül nem lesz felelős senkiért és semmiért. Nem vágyott sem hobbiállatra, sem közeli barátokra, sem szeretőre. Nem járt semmiféle templomba, imaházba vagy effélébe, és jótékony célú rendezvényekre meg sütő-főző versenyekre is hiába hívták. Nem szponzorált iskolás sportcsapatot, nem foglalt állást a helyi politikában… Egy szó, mint száz, nem kereste mások társaságát.

Mások viszont keresték az övét. Igen, szó szerint keresték. Eljöttek hozzá a legkülönbözőbb hátterű, bőrszínű, akcentusú emberek, akiknek lelkét súlyos teher nyomta. Miután sehogy sem tudtak szabadulni tőle, eljöttek a könyvesboltos Norához, akit a helybeliek úgy emlegettek, hogy „az a gyönyörű, összeégett nő” vagy úgy, hogy „a sebhelyes arcú biblioterapeuta”.

Volt, aki szimpatikusnak találta, volt, aki nem, de mind otthon érezték magukat a Csodakönyvekben. Nem volt más választásuk, mert oda betérni olyan érzés volt, mint amikor először lesz szerelmes az ember.

Az új vevők habozva lépték át a küszöböt, mert féltek, hogy a kínálat New Age-es könyvekre és kristályokra korlátozódik. Ez nem is volt alaptalan feltételezés egy olyan városkában, amely a gyógyulás ígéretére épült, és erre épített a jövőben is, de a Csodakönyvekben mindenki talált kedvére valót, csak azt nem tudták sokszor, hogy hol keressék.

Nora soha nem mártózott meg a híres Miracle Springs-i melegforrásokban, és a termálfürdőben sem járt, így nem mondhatta a vevőinek, hogy a víz gyógyhatással bír. Ő a könyveket tudta ajánlani, mert abban hitt, hogy a gondosan megválogatott szavak és a szépen megformált mondatok hozzásegíthetik az olvasót ahhoz, hogy el tudja engedni a fájdalmas múltat, és új fejezetet nyisson az életében.

Nora abban is hitt, hogy minden történet gazdagít minket valamivel, ezért a Csodakönyvek tele volt a legkülönbözőbb formátumú és műfajú kötetekkel. A csilivili borítós, vadonatúj bestsellerek jól megfértek a szamárfüles puha fedelűekkel, más polcokon pedig ritka első kiadások, sokak által hőn áhított, dedikált példányok és bőrkötéses antikvár könyvek sorakoztak. Nora sokféle állapotú, sokféle korosztálynak szóló, sokféle igényt, óhajt-sóhajt kielégítő árukészlettel dolgozott.

Mivel a bőségszarunak otthont adó polcokon bőven akadt látnivaló, hagyta, hogy a vevők zavartalanul nézelődjenek. Sőt, kifejezetten biztatta őket, hogy vessék be magukat a labirintusba, olvasgassák a fülszövegeket, és vegyék kézbe a polcdíszeket is.

Még a bolt megnyitása előtt megállapította, hogy jól mutatnának a polcokon a vevőcsalogató mütyürkék. Épp az induló árukészletét szedegette össze, amikor meglátta a bolhapiacon a két bagoly formájú, bronz könyvtámaszt. Nem voltak hibátlan állapotban, egy-egy kis darabka már lepattogzott róluk, avagy lerágta az idő vasfoga. De Norának így is tetszett a szigorú tekintetük meg az, ahogy a karmaik védelmezőn a vaskos kötetekre fonódtak.

– Ha megveszi a Nancy Drew-sorozatot, kedvezményt kap a baglyokra – mondta az árus, és közben lopva Nora égési sebeire sandított.

Nora nem volt hozzászokva az alkudozáshoz, de tudta, hogy ha sikerre akarja vinni a vállalkozását, a lehető legolcsóbban kell beszereznie a könyveket. Míg forgatta a kezében a két könyvtámaszt, az járt a fejében, hogy mennyivel érdekesebb lenne a bolt, ha efféle egyedi, vintage polcdíszek dobnák fel. Végül az árus szemébe nézett, és elkezdtek alkudozni.

Polcdíszt általában csak úgy spontán, a pillanat hevében vettek a helybeliek is, meg a messziről jött idegenek is. A raktár felé tartó Nora szeme most megakadt egy-két újonnan beszerzett darabon. Elhaladt a porrá tört levendulával teli famozsár, majd a márvány-réz levéltartó, a Lucite-tal rózsaszínre festett képkeret, a gyerekeknek szánt, Viktória-kori porcelán teakészlet, majd az art nouveau trombitaváza mellett. És ezek még csak a „kortárs romantikus” szekció kincsei voltak.

Nora épp a ponyvaregényekkel teli könyvszekrény mellett haladt el, amikor a rézcsengettyűk az ajtókerethez koccantak. Egykor lovak hevederén csilingeltek, most viszont a Csodakönyvek ajtaja fölött lógtak egy bőrszíjon.

A csengőszó azt jelezte, hogy Nora barátnői elhagyták a boltot, azaz magára maradt a könyvekkel és a különös lánnyal, aki magzatpózban szunnyadt a raktárban, a buborékfóliás csomagolópapír tengerében. Úgy nézett ki, mint egy alultáplált Aranyfürt, akit kiütött a túlzásba vitt bulizás.

Nora a csupasz villanykörte gyér fényénél méregette a sovány, sápkóros jövevényt, aki gyereklány benyomását keltette, pedig nem járhatott messze a húsztól.

– Most mit kezdjek veled? – mormolta magában Nora.

Komplikációktól mentes életre vágyott, de nemrég barátságot kötött három rendkívüli nővel, és megalapították a Titkok Könyvklubját. Együtt nyomoztak egy Miracle Springsbe látogató üzletember meggyilkolásának ügyében, és közben Estella, June és Hester is megosztotta Norával a legféltettebb titkát. Végül ő is a bizalmába fogadta újdonsült barátnőit, és elmondta nekik az égési sebei mögött rejlő, hátborzongató igazságot. Elmesélte, hogy minek köszönheti a jobb karján végighúzódó medúzát meg a vállán és a nyakán éktelenkedő polipokat, amelyeknek csápjai az arcát cirógatják.

Épp elég rizikót vállaltam már! – gondolta az alvó lányt szemlélő Nora.

A nyomozás véget ért, de a Közösségi Bank váratlan bezárása arculcsapásként érte Miracle Springs népét. Sokan elvesztették a munkájukat, mások rács mögé kerültek, de a városkának muszáj volt magához térnie a sokkból. És Norának is.

Békére és nyugalomra volt szüksége, nem arra, hogy idegen lányokat szállásoljon el a boltja raktárában. Nem tudta, mitévő legyen. A józan esze azt súgta, hogy most rögtön rázza föl a lányt, és tegye ki a szűrét. Szinte hallotta a saját szigorú hangját: „Ez könyvesbolt, nem szálloda!” Aztán eszébe jutott, hogy milyen gyengéd szeretettel cirógatta a lány a könyvgerinceket, amikor azt hitte, hogy nem látja senki. Milyen heves vágyat tükröztek a mozdulatai! És micsoda fájdalmat…

Nora egyszer csak önmagát látta a lány sóvár tekintetében meg a könyveket babusgató ujjaiban. Neki is nagy szüksége volt a menedéket nyújtó történetekre.

Miután felfedezte a kettejüket összefűző, gyengécske kapcsot, nagy léptekkel elindult a bolt egyik olvasókuckója felé. Fölkapta a megfakult huzatú kanapé háttámlájára dobott, puha pamutplédet, majd visszament a raktárba, és a lányra terítette.

Bár én is így aludnék, mint a bunda! – suhant át az agyán, de rögtön rádöbbent, hogy alighanem téved. A lány kórházi karszalagja és szedett-vedett, lötyögő ruházata ugyanis sok mindent sejtetett, de azt, hogy nyugodt, békés álma lenne, a legkevésbé sem. Nora belátta, hogy valószínűleg csak azért alszik olyan mélyen, mint akit fejbe vertek, mert a végsőkig kimerült, és aligha álmodik bármit is, hiszen szó szerint addig futott, amíg a lába bírta.

Norában felmerült a kérdés, hogy vajon miért szökik meg valaki a kórházból, de nem akarta tudni a választ. Nem akart belefolyni a lány életébe azontúl, hogy ételt és szállást ad neki.

Írt az alvó idegennek egy rövid levélkét, majd rázárta a raktár ajtaját, és hazament.

Reggel korán ébredt. Nem aludt jól, és az volt az első gondolata, hogy inni kéne egy nagy adag jó erős feketekávét.

Lezuhanyozott, végigszaladt a kefével a barna haján, majd magára vette az uniformisként viselt farmert és pólót. Már a második csésze kávénál tartott, amikor eszébe jutott a raktárba zárt Aranyfürt.

– A francba! – motyogta, majd gyorsan összerakott a lánynak egy tányér ennivalót.

Miután elkészült, átsétált a városban csak Vagonlaknak becézett, vasúti kocsiból átalakított házikójából a Csodakönyvekbe. Tetszett neki, hogy a boltja az egykori állomásépületben működik, az otthona pedig egy vagon, amelyben a különlegesség, a kaland illatát árasztja minden egyes deszka, minden egyes csavar.

– Én vagyok az, Nora! – kiáltotta, miután belépett a hátsó ajtón. Nem akart csak úgy berontani a raktárba, hátha a lány még alszik.

De a raktár üres volt.

Az ajtóban álló Nora nehezen tudta értelmezni a látottakat, pontosabban a nem látottakat. A helyiség ugyanis teljesen átalakult. A kartondobozok kilapítva sorakoztak a fal tövében, buborékfóliának és csomagolópapírnak pedig nyoma sem volt.

Az egykori jegypénztár felé tartó Nora sűrűn tekingetett jobbra-balra, hátha lát valami életjelt. Hátha a lány leakasztott egy kávésbögrét a szöges tábláról, ahol sorakozik vagy száz… De nem.

– Hoztam friss kenyeret megpirítva, megvajazva – harsogta Nora. – Hester sütötte. Este vele is találkoztál, ő a bongyor, szőke hajú, szeplős barátnőm. – Nora elindult a pult felé, ahol a könyvesbolt pénztárgépe állt. – Szeder is van, tegnap szedtem. Meg túró. És tudok csinálni kapucsínót vagy lattét vagy egyszerűen csak kávét. Amit parancsolsz.

Nora letette a tányért a pénztárgép mellé, a pultra, és fülelt. Érezte, hogy a lány ott van a közelben, de nem tudott rájönni, hogy hol bujkál.

Elindult a bejárati ajtó felé, és amikor meglátta a kirakatot, földbe gyökerezett a lába. Egyből látta, hogy valami nem stimmel.

– Ez meg mi a…? – fakadt ki, majd előkotorta a zsebéből a főkulcsot, és kilépett a járdára, hogy onnan is szemügyre vegye a kirakatot.

Varázslatos látvány tárult a szeme elé. A kirakatban látható kompozíció kizárólag csomagolóanyagokból készült. A központi nőalakot átlátszó ragasztószalagból készítették, a kezén átfűzött zsinórra buborékfóliából kreált luficsokrot kötöztek. A figurát fehér papírból hajtogatott madarak röpdösték körül, azaz imbolyogtak és pörögtek-forogtak mellette, hála a közeli szellőzőnyílásból áramló levegőnek.

Norának egy pillanatra úgy tűnt, hogy ő is mindjárt szárnyra kel. Pihekönnyű papírmadárnak éreze magát, még le is pillantott a földre, de nem lebegett a járda fölött.

Amikor fölemelte a fejét, már látta a plafonról lelógó könyveket is. Mindegyiknek kék volt a borítója, és középen fehér zsineg feszítette szét a lapjaikat, mintha szárnyalnának. Nora azon vette észre magát, hogy nyakát tekergetve olvasgatja a címeket.

A lány – mert csak ő lehetett a mestermű alkotója – különféle műfajú könyveket válogatott össze. Ott volt Dr. Seusstól a Kalapos Macska, Harper Leetől a Menj, állíts őrt!, R.J. Palaciótól Az igazi csoda, Anthony Doerrtől A láthatatlan fény, Francis Scott Fitzgeraldtól A nagy Gatsby, Christopher Paolinitől az Eragon, valamint A mohlepte kastély rejtélye[1] a Nancy Drew-sorozatból meg Az idő rövid története Stephen Hawkingtól, satöbbi, satöbbi. Lent, a padlón pedig kartonbetűkből állt össze a felirat: AZ ÉN KÉK MENNYORSZÁGOM.

Amikor Nora visszament az üzletbe, a lány a tányér mellett állt. Nem nyúlt az ételhez, de olyan közel hajolt hozzá, hogy szinte tapintható volt az éhsége.

– Ez gyönyörű – intett a háta mögötti kirakat felé Nora. – Egész éjjel dolgoztál?

A lány csak hosszú szünet után válaszolt, és akkor is olyan elhaló hangon, mint a nád közt susogó szellő.

– Csak pár órát.

– Szerintem megszolgáltad a reggelit – mondta Nora, és a tányérra mutatott. – Rajta, láss hozzá! Én főzök kávét, míg eszel.

A lány szótlanul a kezébe vette a tányért, és elindult Nora mögé, a jegypénztárnál körberakott székek felé.

Nora megkocogtatta a pénztárablak melletti táblát, amelyre krétával föl volt írva a kínálat.

– Mit szeretnél? – kérdezte, mire a lány a tábla elé lépett, és félhangosan mormolta magában, amit olvasott:

Ernest Hemingway – sötétre pörkölt

Louisa May Alcott – világosra pörkölt

Dante Alighieri – koffeinmentes

Wilkie Collins – kapucsínó

Jack London – latte

Agatha ChrisTEA – Earl Grey

Nora elfordult, hogy a lány nyugodtan dönthessen, és keresni kezdte a vendéghez passzoló bögrét.

A garázsvásárokon, bolhapiacokon beszerzett darabok zömét valami könyvvel kapcsolatos mondás vagy vicces szöveg díszítette, de Nora egyiknél sem érezte úgy, hogy illik a lányhoz. Sajnálta, hogy nem hozott át egyet az otthoni bögréi közül, amelyek a helyi fazekasnál készültek. Úgy gondolta, hogy a kobaltkék biztos tetszene a lánynak, hiszen úgy tűnt, hogy a szíve csücske a kék szín.

Norának ezután eszébe jutott, hogy gyerekbögrék is vannak, de sem a sütiszörnyes, sem a batmanes, sem a snoopys, sem a Harry Potter-es nem tűnt jó választásnak. A fehér bögrén, amelyet végül leakasztott a szöges tábláról, rózsaszín cukormázzal és szivárványszínű szórócukorral koronázott fánk díszelgett, annak két oldalán pedig a LEGYEK és a JÓ szavak.

Nora most bánta először, hogy nem szerzett be valami ártalmatlan, semmitmondó kiscicás vagy kiskutyás bögrét.

– Megkísértett valamelyik? – kérdezte a lánytól.

– Egy Wilkie Collinst kérnék. Nagyon tetszett A fehér ruhás nő.

Nora le volt nyűgözve. Nem sok olyan fiatallal futott még össze, aki ismerte Wilkie Collins műveit.

– Nekem is – mondta a presszógép mögé lépve. – De A Holdgyémánt még jobban.

Nem kérdezte meg a lánytól, hogy kér-e cukrot vagy valami spéci tejet, mert nem szeretett túl sok opciót kínálni a vevőknek. Úgy volt vele, hogy ha cukor kell nekik, majd kiszolgálják magukat, ha pedig szója-, mandula- vagy kókusztejre vágynak, akkor így jártak. Már az elején eldöntötte, hogy ilyesmit nem fog tartani, hiszen a boltja nem Starbucks, és nem is szupermarket. A felújított presszógép pedig bármikor kilehelhette a lelkét csak úgy, se szó, se beszéd, ezért Nora mindig megkönnyebbült, ha valaki sima feketét vagy herbateát rendelt.

– Hogy hívnak? – harsogta túl a sziszegve-krahácsolva tejet habosító masinát.

Miután választ nem kapott, csöndben elkészítette a kapucsínót, majd letette a lány tányérja mellé a fánkos bögrét.

– Hát… Abilene – szólalt meg nagy sokára, szemét a pultra szegezve a lány. – Abilene… Tyler.

A szünetek hallatán Nora önkéntelenül arra gondolt, hogy a vendége most álmodta meg ezt a nevet. Sebaj! – gondolta. Ha azt akarja, hogy így hívjam, akkor így fogom hívni.

– Szép név – mondta, és barátságosan rámosolygott Abilene-re. – Tudod, én sem szeretem, ha néznek, amikor eszem, úgyhogy békén hagylak, jó étvágyat. Amúgy is van egy kis dolgom, mert hamarosan nyitok. A kirakattal szerencsére nem kell vesződnöm, hála neked. Szerintem hetekig nem fogok hozzányúlni, mert ez egyszerűen fantasztikus.

Abilene arcára is kiült egy halvány, félszeg mosoly.

– Köszönöm.

Később Nora a pult mögött állt, és a garázsvásár-hirdetéseket karikázgatta be a helyi újságban, amikor Abilene nesztelenül odaosont hozzá.

– Köszönöm a reggelit. Nagyon ízlett a kenyér meg a szeder. Köszönöm, hogy itt maradhattam éjszakára, de most már megyek. Megtalálom az ajtót.

És már indult is, de Nora tudta, hogy hiába találja meg az ajtót, hiszen be van zárva, és a nehéz rézkulcs, amelyik nyitja, a pénztárgép egyik rekeszében lapul.

Ezért csak nézte az ajtó felé tartó Abilene-t, és törte a fejét, hogy miként segíthetne rajta. Hiszen ahhoz, hogy a lánynak segítségre van szüksége, nem férhetett kétség… De aztán történt valami, ami végképp meggátolta Abilene-t abban, hogy elhagyja a Csodakönyveket.

Már közel járt az ajtóhoz, amikor a bal strandpapucsa pántja elszakadt, ő pedig megbotlott, és beletenyerelt a puha fedelű könyvekkel megrakott, akril forgóállványba. Nora rémülten felszisszent, amikor a kemény műanyag nagy zajjal megrepedt, de hallott mást is, egy fájdalmas sikolyt.

Mire térdre rogyott Abilene mellett, a lány a háta mögé dugta a jobb kezét, de nem tudta leplezni, hogy az ujjai közt szivárog a vér, és azt sem, hogy patakzik a könnye.

– Ne mozdulj! – parancsolt rá Nora, és hozott a hátsó helyiségből egy konyharuhát.

Abilene nem akarta hagyni, hogy megnézze a kezét.

– Nincs semmi bajom – makacskodott, mire Nora szúrósan nézett rá.

– A francokat nincs! Csupa vér a padló! Na gyere, megnézem, mennyire súlyos.

Abilene elfordult, de a sérült kezét odanyújtotta Norának.

A tenyeréből rögtön ömleni kezdett a vér, amikor Nora gyengéden lefejtette az ujjait a mély sebről. Látszott, hogy ez nem fog begyógyulni csak úgy magától, azaz szakembert kell hívni.

– Össze kell varrni – mondta Nora, majd gombóccá gyűrte a konyharuhát, és rányomta Abilene tenyerére.

A lány olyan hirtelen rántotta el a kezét, hogy kis híján megütötte Norát.

– Nem!

Nora Abilene csuklójára pillantott. A kórházi karszalag nem volt sehol.

Arra nem látott esélyt, hogy elvigye a lányt a sürgősségire vagy bármilyen orvoshoz, hiszen látszott, hogy nagy ívben kerüli az egészségügyi intézményeket. Különben miért surrant volna be előző este egy több számmal nagyobb hacukában, egydolláros boltban vett strandpapucsban, olyan benyomást keltve, mint aki hetek óta nem evett rendesen, és nem aludta ki magát?

– Figyelj rám, Abilene! – kezdte nagyon szelíd hangon Nora. – Van egy kedves barátom, aki össze tud fércelni téged. Mindjárt felhívom. Hallgatni fog, mint a sír, te pedig itt maradsz nálam. Ez nem vita tárgya. Pihengetsz, eszegetsz, és senki sem kérdez tőled semmit. Vagy ha mégis, akkor nem kell válaszolnod. Oké?

Abilene megrázta a fejét. Nora félt, hogy meglép, ha hátat fordít neki, ezért valahogy muszáj volt rávennie, hogy maradjon veszteg. Nem ígérkezett könnyűnek a feladat, hiszen Abilene olyan nyugtalan volt, mint egy kalitkába zárt, szárnyával verdeső kismadár.

De vajon miért? – tette föl magában a nagy kérdést Nora, aki egy pillanatra sem engedte el a lány kezét. Mi történt veled?

– Mondtam már, hogy ez nem vita tárgya – vette elő a határozott, tréfát nem ismerő könyvtáros hangját. Úgy beszélt, mint az előző életében, amikor a rendetlenkedő gimnazistákat fegyelmezte. – Összetörted a forgóállványomat, és összevérezted a padlót – folytatta. – Ezt nyitásig, azaz tízig föl kell takarítani. Amennyire látom, két választásod van. Az egyik az, hogy kirohansz a hátsó ajtón, majd innen pár mérföldnyire kifekszel valami mezőn. Mire ez megtörténik, a bal lábfejed cafatokban lesz, és lehet, hogy a másik is, mert ki tudja, meddig bírja a strapát a megmaradt strandpapucsod. De hogy mi lesz a lábaiddal, az igazából nem számít, mert ez a seb el fog fertőződni, és jól belázasodsz. Az már sok lesz neked, mert le vagy gyengülve, és aki majd rád talál a mezőn, az tuti, hogy mentőt fog hívni, sőt, talán rendőrt is. Ezt akarod?

Abilene nem válaszolt.

– A másik opciód az, hogy idejön a barátom, és összevarrja a sebedet. Utána kicsit erőre kapsz, és szerzünk neked valami ruhát, ami jó rád, és végzel a koszt-kvártély fejében némi könnyű munkát. – Nora oldalt billentette a fejét. – Szereted a könyveket? – kérdezte.

Elég volt a kirakatra néznie ahhoz, hogy tudja a választ, de látni akarta, hogy miként reagál a kérdésre a lány.

Abilene villámgyors fejmozdulattal bólintott, és csak úgy szikrázott a Norára szegeződő tekintete.

– Nagyon! – mondta már-már hangosan, szenvedélyesen és… és dühösen.

Nora megkönnyebbült az érzelemnyilvánítás láttán. Úgy tűnt, hogy a lány hártyavékony, áttetsző bőre acélos elszántságot takar. Alighanem ennek köszönheti, hogy eljutott idáig – gondolta Nora, de azt is látta, hogy Abilene-t nagyon megviselte a menekülés. Azt viszont jó jelnek tekintette, hogy még van benne harci kedv.

– Én is nagyon szeretem a könyveket – suttogta. – A könyvek mentették meg az életemet. – Nora végighúzta az ujját a sebhelyes arcán, és közben merőn nézte Abilene-t. – Ezért hidd el nekem, ha mondom, hogy itt biztonságban vagy! Itt, a könyvek között és egy olyan nő mellett, aki nekik köszönheti az életét, nem eshet bajod.

Abilene körbepillantott. Már nem szikrázott a szeme, inkább sóvár volt a tekintete, az arcán pedig átsuhant valami. Talán kétely vagy félelem?

Nora azon tűnődött, hogy vajon mióta menekülhet a lány, ki tudja, mi elől, és miért fél ennyire. Lehet, hogy veszélybe sodorja magát, ha befogadja? A nyáron már kockára tette az életét egy vadidegenért, most pedig felajánlja, hogy menedéket nyújt egy fiatal nőnek, aki úgy viselkedik, mintha vadásznának rá. Vajon igaz ez? És ha igen, akkor ki a vadász?

A merengő Norát a kintről behallatszó zsibongás zökkentette vissza a valóságba. Meghagyta Abilene-nek, hogy nyomja rá a konyharuhát a jobb tenyerére, majd a bejárati ajtóhoz lépett, kikukucskált, és kis híján elakadt a lélegzete.

A járdán kisebbfajta tömeg verődött össze: férfiak, nők, gyerekek bámulták megbűvölten a könyvesbolt kirakatát. A szélesen mosolygó, mutogató, telefonnal fotózgató társaságban a helybeliek és a fürdővendégek is képviseltették magukat.

Nora az órájára nézett. Még csak fél tíz volt, azaz korán jött a szálloda busza, amely a kedvenc vevőit hozta a Miracle Springs Lodge-ból: a gazdagokat.

– Népes csapat csodálja a művedet – jelentette Abilene-nek Nora. – Úgy tűnik, nem én vagyok az egyetlen, aki szerint varázslatos.

Abilene elpirult, és csak úgy ragyogott az arca. Nora azt szűrte le a reakciójából, hogy nincs hozzászokva a dicsérethez.

– Na, akkor kezdünk valamit azzal a sebbel? – kérdezte.

Abilene némi habozás után odatartotta a mutatóujját Nora kisujja fölé, azaz a hiányzó ujjperc fölé.

– Mikor mentettek meg a könyvek? A tűz után? – suttogta félénken.

Nora gyorsan elhúzta a kezét.

– Mindenkinek van egy története, és mindenkinek vannak titkai. De nem kell megosztanunk őket egymással.

Ekkor valaki bekopogott, mire Abilene összerezzent.

Mivel a kopogó férfi nem volt ismerős, Nora az ajtóhoz lépett, és a táblára mutatott, amelyre ki volt írva a nyitvatartási idő. Nem engedhetett be senkit tíz óra előtt, hiszen még el kellett tüntetnie a törött forgóállványt, és ki kellett találnia, hogy mi legyen Abilene-nel.

– Hogy lett ilyen késő máris? – motyogta, mire Abilene kapásból folytatta Dr. Seuss versét.

– Miért van este, ha még délután sincs?

Nora eltátotta a száját.

– Szeretem Dr. Seuss könyveit – magyarázta félszeg mosollyal Abilene. – Ezért válogattam be a kirakatba a Kalapos Macskát.

– Napnál világosabb, hogy egy könyvmoly vagy – állapította meg Nora, és a hátuk mögött található polcok felé intett. – Úgyhogy itt a helyed.

Abilene lassan talpra állt, szembefordult Norával, és vett egy hosszú, mély lélegzetet.

– Szeretnék itt maradni – mondta. – Egy kis időre. Veled meg a könyvekkel. Ezzel a sok-sok csodálatos könyvvel…

[1] Magyarul még nem jelent meg, eredeti címe: The Mystery of the Moss-Covered Mansion. (A ford.)

2. fejezet

Eltemetve érzi magát két végtelenség, az óceán és az égbolt között:

amaz a sir, emez a szemfedő.[2]

VICTOR HUGO

JEDEDIAH CRAIG HOMLOKRÁNCOLVA VETTE át a feketekávéját, pedig máskor mosolyra fakasztotta volna a fehér tappancsnyomokkal díszített, fekete bögrén olvasható szöveg:

A KUTYÁM NEM BÁNT, CSAK A GÁZ, AMIT EREGET.

– Mi a sztori? – kérdezte a jóképű mentős, de mindjárt föl is tette a kezét. – Felejtsd el, hogy megkérdeztem! Nyilván nem tudod, mi a sztori, és gondolom, a lánytól hiába is kérdeznéd. De az biztos, hogy nincs jó bőrben, és az is egyértelmű, hogy titkol valamit. Aki ennyire leharcolt, annak kell hogy legyen valami titka.

– Ezt egészségügyi szakképzettség nélkül is látom – mondta ingerülten Nora, de rögtön meg is bánta, hogy így reagált, hiszen nem Jed bűne, hogy Abilene az ő boltját választotta búvóhelynek. – Ne haragudj! – szabadkozott. – Nagyra értékelem, hogy a gondjaidba vetted, de innen már egyedül is boldogulok. Mármint bele tudok diktálni némi ételt, és pihenhet is itt nálam, de azontúl…

Nora vállat vont, Jed pedig az orvosi táskájára mutatott.

– Lehet, hogy este ki kéne cserélned a kötést – mondta. – Odakészítettem a konyhába mindent, ami kell. A lány nem árulta el, hogy mennyire fáj a sebe, sőt, egy korty vizet sem volt hajlandó inni. Csak bámult ki az ablakon, és elrepült valahova a képzelet szárnyán. Volt már dolgom ilyen páciensekkel, ez egyfajta megküzdési mechanizmus.

– Azért fagyott le, mert férfi vagy – mondta Nora, akinek bűntudata volt, amiért kettesben hagyta Abilene-t Jeddel. A forgóállvánnyal foglalatoskodott, amíg a férfi ellátta a sebet. – Félt tőled?

Jed ezt végiggondolta.

– Azt nem mondanám, hogy félt, inkább nyugtalan volt – felelte kis szünet után. – Alig várta, hogy végezzek, és otthagyjam. – Jed ivott még egy korty kávét, majd visszaadta a bögrét Norának. – Kösz – mondta. – Baromi jó feketét főzöl.

Nora az ajtóig kísérte a férfit. Kint már sorban álltak a vevők.

– Végkiárusítás van? – kérdezte Jed. – Vagy újabb tévécsatorna fedezte fel a vagány Miracle Springs-i biblioterapeutát?

Nora megkönnyebbülten nyugtázta, hogy Jed humora újra a régi, de elmés válaszra nem futotta, mert máshol járt az esze.

– Szerintem a bubifólia vonzza őket mágnesként – mondta, majd amikor Jed zavartan nézett rá, a kirakatra mutatott.

A férfi elismerően füttyentett.

– Nem is tudtam, hogy ragasztószalagból ilyet lehet varázsolni – mondta. – Eszméletlen jó!

– Abilene alkotta az éjjel – magyarázta Nora. – Pedig azt hittem, hogy az igazak álmát alussza a raktárban. Gondolom, így próbálta meghálálni, hogy itt csövezhet.

Jed hosszasan bámulta az áttetsző ragasztószalag szobrot, majd Norához fordult.

– Légy óvatos, oké? Nem tudsz erről a lányról az égvilágon semmit. Igaz, hogy létrehozott valami szépet, és az is igaz, hogy nincs jó bőrben, de már nem gyerek. Biztos van olyan oldala, amit még nem mutatott meg neked.

– Azt őszintén remélem – felelte mosolyogva Nora, és megköszönte a férfi segítségét. Aztán kiengedte, és beinvitálta a tolongó vevőket.

Nora a következő napokban sem gyűjtött be túl sok infót Abilene-ről. Csak annyit tudott meg, hogy a lány végtelenül rendszerető, többnyire kedvére való a csönd, harminckettes a ruhamérete, és komplett bekezdéseket tud idézni a kedvenc regényeiből, amelyek mind a klasszikusok közé sorolhatók. Az is feltűnt Norának, hogy Abilene-t zavarba hozza a modern technika.

– Nem tudok szabadulni a fura érzéstől, hogy ennek a lánynak még soha nem volt sem komputere, sem mobilja – mondta egyik délután telefonon Hesternek. – A konyha viszont az ő terepe. Tegnap hullafáradtan mentem haza, mert őrültekháza volt az üzletben, és úgy terveztem, hogy nem bajlódom a vacsorával. Gondoltam, bekapok egy szendvicset meg egy fürt szőlőt, aztán olvasgatom az ágyban a Nő az ablakbant. De Abilene azzal fogadott, hogy szívesen főz valamit, ha rá merem bízni a feladatot.

– Ha rá mered bízni? – csodálkozott Hester. – Fura szóhasználat. Mintha ládaszám állna a konyhádban a Dom Pérignon meg a szarvasgomba.

– Én is furcsállottam, de Abilene már csak ilyen furcsa lány. És ezt nem kritikaként mondom, egyszerűen más, mint a többség. Főzni viszont nagyon tud, és épp erről akartam beszélni veled.

Hester halkan felnyögött.

– Ha jól sejtem, hogy mire akarsz kilyukadni, akkor már nem is tetszik a dolog – mondta, de Nora nem tágított.

– Nem vagyok hozzászokva, hogy megosszam az életemet másokkal – vágott bele a sokszor elpróbált kortesbeszédébe. – Az még elmegy, hogy Abilene pár napig csövezik a kanapémon, de a boltba nem tudom felvenni, mert a vevők kiszolgálása nem az ő műfaja. Ha valaki belép, gyorsan elbújik, és ettől függetlenül is nyugtalanít, hogy állandóan ott van. Te viszont hasznát vehetnéd a pékségben. Besegíthetne az előkészületekbe, vagy akár süthetne is egyszerűbb dolgokat. A lényeg, hogy a háttérben maradhatna, és így komfortosabban érezné magát.

Hester nem válaszolt azonnal, és Nora nem is forszírozta a dolgot. Csöndben várta, hogy a barátnője felmérje a lehetőségeit.

– Egyikünk sincs hozzászokva, hogy megossza az életét másokkal – mondta végül Hester. – És nekem bőven elég a Titkok Könyvklubja. Nem vágyom intenzívebb társas életre, és, hogy őszinte legyek, ez a lány valahogy idegesít.

– Engem is – mondta Nora. – És szerintem ez azért van, mert önmagunkra emlékeztet minket, mármint arra az önmagunkra, amelyiket legszívesebben elfelejtenénk. A riadt, gyenge, ostoba énünkre.

Hester sóhajtott egy nagyot.

– Alighanem igazad van – ismerte el –, úgyhogy nem fordíthatok hátat a lánynak. Csak az a kérdés, hogy bírja-e majd a Mézeskalács Házikó tempóját, mert ez kemény hely ám, csak a neve cuki. Rengeteg meló van minden egyes kifli, torta és édespogácsa mögött. Nem vagyok biztos benne, hogy Abilene felnő a feladathoz. A keze hogy van?

– Szerintem az a sebe fog a legszebben begyógyulni – mondta Nora.

A Titkok Könyvklubjának tagjai szombat este egybegyűltek, hogy összeállítsák az első hat ajándékszatyrot.

– Én mézes kenyeret, kakaós rozskalácsot, fahéjas-mazsolás kenyeret, rozmaringos focacciát, írós kekszet és cheddar sajtos tekercset dobok be a közösbe – mondta Hester. – Ki kap első körben szeretetcsomagot?

June az asztal fölé tartotta a kis vászonzsákját, és kirázta belőle a színpompás, illatos zoknikat.

– Olyanokat kéne kiválasztanunk, akik a bankban dolgoztak – mondta. – Hiszen nem is sejtették, hogy a kedves kollégájuk egy lopós-csalós-hazudós görény, és odalesz miatta a munkahelyük.

Estella fölmarkolt egy pár lila zoknit, és megszaglászta.

– Zseniális! – lelkendezett. – Puha, mint a kiskutya füle. És az illata! Mint a friss levenduláé! Szerintem adjuk a bankpénztáros nőnek, aki olyan kedves volt hozzád, Nora. A nevére nem emlékszem, de arra igen, amit a frizkójáról mondtál, tudod, hogy úgy néz ki, mint egy szőke ananász. Tuti, hogy nem az én kuncsaftom, mert én, mint városunk fő-fő fodrásza, nem csinálok gyümölcsfejet senkinek.

Norát mardosni kezdte a szégyen. Sajnálta, hogy gúnyolódott a bankos nő mókás, feltupírozott haján, hiszen tényleg nagyon kedves volt hozzá, és most, ugye, munkanélküli lett…

– Melodie-nak hívják – mondta –, és akkor sem nagyon volt félretett pénze, amikor még dolgozott. Csak egy könyvet tudott venni havonta. Adtam neki ingyen egy manga képregényt, hátha megtetszik neki a műfaj. Imádta. Úgyhogy igen, tegyünk le egy szatyrot Melodie küszöbe elé! Én egy Sailor Moon mangát teszek bele, és szerintem tuti, hogy Melodie-nak ízleni fog a fahéjas kenyered, Hester.

Nora ezután a zoknikupacra mutatott, és azt kérdezte:

– A fuksziavörösnek milyen az illata?

– Rózsaszín grapefruit.

– Tökély! – mondta Nora, Hester pedig odatette a zoknit a fahéjas-mazsolás kenyér mellé.

– Ez férfinak lesz? – szólalt meg Estella, és felmutatott egy pár szürke zoknit.

June bólintott.

– Abból indultam ki, hogy mindkét nem részesül a dologból, úgyhogy megtanultam sűrűbb szövetű zoknit kötni, mert a fiúknak olyan kell a munkacipőjükbe vagy bakancsukba vagy micsodájukba. Az övék nem illatos – tette hozzá, majd Estellára vándorolt a fürkész tekintete.

– Te hoztál valami férfiasat? – kérdezte. – Mert szerintem a pasik nem értenék, hogy mit keres a lábtörlőjükön a Magnólia Szépségszalon termékmintacsomagja meg pár gyertya és arcmaszk.

Estella a szemét forgatta.

– Mikor látjátok már be, hogy nemcsak szép vagyok, hanem okos is? Naná, hogy hoztam valamit a pasiknak! Méghozzá egész vagány dolgot. Tessék, nézzétek meg!

Azzal előhúzott a szatyrából egy szivardobozt, és felnyitotta a fedelét. A művészien elrendezett kompozíció egy szappanból, egy tubus borotvakrémből, egy mosdókesztyűből és egy doboz leheletfrissítő mentás cukorkából állt.

– Pompás! – mondta June. – Akkor összerakhatjuk és kézbesíthetjük az első szatyrokat.

Hester kérdőn nézett Norára.

– És a könyvek?

Nora fölállt, és elhozta a pénztárgép mellé kikészített, díszcsomagolású köteteket.

– Szerintem a reményről szóló könyvek mindenkihez szólnak, korra, nemre való tekintet nélkül, úgyhogy bármelyik mehet bármelyik szatyorba – mondta. – Az első körre a következőket választottam: Fohász Owen Meanyért John Irvingtől, Egy fiatal orvos feljegyzései Bulgakovtól, egy Pablo Neruda-verseskötet, Papírsárkányok Khaled Hosseinitől és A láthatatlan fény Anthony Doerrtől. Hiszem, hogy mindegyik jó kezekbe kerül, és szeretném, ha fölvennénk a listánkra Amanda Frye-t.

Estellának, aki épp a szivardobozait pakolta ki az asztalra, megállt a keze a levegőben.

– Komolyan? – csodálkozott. – Nem is kedveled!

Nora felidézte a napot, amikor Amanda, aki hírhedten nehéz eset volt, utoljára betért a Csodakönyvekbe. Nora sokkal többet tudott a magánéletéről, mint szeretett volna, mert roppant közlékeny nő volt. Amikor először találkoztak, perceken belül Nora tudtára adta, hogy özvegy, és a férje élete delén végrendelet nélkül halt meg, így nem gondoskodott róla kellőképpen anyagilag. Amandának szinte a pórusaiból áradt a keserűség, amit a néhai hitvese hanyagsága miatt érzett, az egyetlen fiukról pedig csak annyit mondott, hogy Chicagóban él, és nem telefonál. Soha, egyszer sem.

– Pedig azok után, hogy annyi áldozatot hoztam értük, nem ezt érdemelném – mondogatta előszeretettel.

Amanda többnyire egy teljes órát eltöltött a boltban. Jó néhány könyvet olvasott ki, majd tett vissza a polcra, és roppant kényes volt a kötetek állapotára. Ha megvett valamit, mert azért erre is volt példa, a kákán is csomót keresett, és kezdettől fogva bizonygatta Norának, hogy csak akkor kérheti el egy új könyvért a teljes árat, ha az a könyv makulátlan állapotú. Ilyet persze még sosem talált.

– Szerintem engedhetne az árból egy dollárt, mert ez a lap szamárfüles – mondta például, és mutatta is az ominózus lapot.

De Nora, aki élt a gyanúperrel, hogy a szamárfül Amanda műve, nem adta be a derekát.

– Ez a könyv két hete jelent meg – mondta –, és ilyen apró szépséghiba miatt nem adhatok árengedményt.

– Apró szépséghiba? A használt könyvek között lenne a helye! – morgolódott Amanda.

A megvásárolt, majd kiolvasott könyveket pedig visszahozta, és elvárta volna, hogy Nora vásárolja vissza őket „elfogadható” áron. De a felajánlott összeg persze soha nem volt elfogadható.

Nora türelme pár héttel azelőtt fogyott el, hogy a Madison Megyei Közösségi Bank váratlanul bezárt.

Történt, hogy Amanda Frye a pulthoz lépett, és köszönés nélkül, se szó, se beszéd, Nora kinyitott újságjára pottyantott egy halom puha fedelű könyvet. Ezután kifejtette, hogy gyűlöli a nyarat, mert a hőségben bepárásodik a szemüvege, és bedagad a lába, majd a panaszáradat után a pultra ejtett egy papírszatyrot is.

– Azt hiszem, nem is kell beütnie semmit – mondta Norának. – Csak becserélek tizenkét használt könyvet tizenkét másik használt könyvre.

Ezzel rosszkor próbálkozott, ugyanis az előző vevő két tinilánya le akarta fotózni Nora „pizzaarcát”. Az anyjuk, amikor ezt meglátta, gyorsan kiterelte őket a boltból, de előtte még ledobta egy fotelbe a kiválogatott könyveket. Norának így nemcsak a lányok bunkóságát kellett eltűrnie, hanem a bevételtől is elesett. Nem csoda, hogy nem volt hangulata Amanda Frye-hoz.

– Ez nem könyvtár, hanem könyvesbolt – mondta, és kihúzta az újságját a szatyor alól, majd ingerülten megrázta a levegőben. – És én ebből élek – folytatta epésen. – Heti hat napot gürcölök a szerény profitért, és nem egy toszkánai villában töltöm majd a nyugdíjas éveimet, mint egyik-másik regényhős. De az utcasarkon koldulni sem fogok, mert nem osztom szét ingyen az árukészletemet. Szívesen megnézem a visszahozott könyveit, és tisztességes árat ajánlok értük, amit vagy elfogad, vagy nem. Alkudozni viszont nem fogok sem most, sem máskor.

Amanda nem reagált jól Nora szónoklatára. Valami olyasmit motyogott, hogy még soha nem inzultálták ilyen durván, majd fölkapta a szatyrát, és távozott. Nora azóta nem látta.

– Tényleg nem vagyok lelkes rajongója – mondta Estellának –, de az a benyomásom, hogy Amandának semmi spórolt pénze nincs. A keveset, ami volt, a Közösségi Bankra bízta, és amikor az lehúzta a rolót, szerintem odalett mindene. A rémült ügyfelek órákig álltak sorban, hogy felvegyék a nem létező pénzüket. Köztük volt Amanda is. Láttam, mert épp arra bringáztam. Mi sem élünk nagy lábon, persze, de ő tényleg meg van szorulva.

– Ne is mondd! – emelte föl a kezét Estella. – Én összeírtam egy listát a kuncsaftokról, akiknek már nem telik arra, hogy eljöjjenek hozzám. Komolyan mondom, rosszul vagyok már ettől a helyzettől.

– Apropó, rosszullét! – szólalt meg Hester, aki épp szétnyitogatta az üres szatyrokat, és mindegyikbe tett egy könyvet. – Láttátok Abilene-t? Már jobban néz ki. Nem olyan beesett az arca.

– Az jó, de beszél is hozzád? – kérdezte June, majd szatyorba rakta a soron következő zoknit. – Nora semmit sem tudott kiszedni belőle.

Nora vállat vont.

– Nem is nagyon forszíroztam a dolgot – mondta. – Ha még nem akar beszélni, úgyis kitalál valami hazugságot, hogy ne faggassam tovább.

– Alighanem igazad van – ismerte el Estella, majd intett June-nak, jelezve, hogy el a kezekkel a szatyroktól.

– A zoknikat a piperecuccok után tesszük be – mondta. – Te most már főnökasszony vagy, szorulhatna beléd egy kis szervezőkészség.

– Az efféle kulimunkát az embereim végzik – vágta rá June, majd teátrálisan lerogyott egy fotelbe, és királynői pózba vágta magát. – Masszíroznátok egy kicsit a lábamat, ha végeztetek?

– Nora, ide a legnehezebb könyvedet, hadd vágjam June fejéhez! – játszotta a sértődöttet Estella.

Élénk terefere és viccelődés közepette rakták össze a csomagokat. Új keletű volt még a barátságuk, de jólesett kiszakadni egy kicsit az önként vállalt magányból. Azelőtt zárkózott, bizalmatlan, titkolózó emberek voltak, és az ilyenek sokszor maradnak magukra.

Megosztottuk egymással a titkainkat – suhant át a barátnőit szemlélő Nora fején. Összetartoznak a történeteink, mint June zoknijai.

Hester többször is behajtotta a papírszatyrok tetejét, majd kilyukasztotta őket, és átfűzött rajtuk egy padlizsánszínű szalagot.

– Ez a mi színünk – mondta a könyvjelzőkre célozva, amelyeket Nora adott a Titkok Könyvklubja tagjainak. A padlizsánlila szaténszalagok végén fityegő rézkulcs annak a dohányzóasztalnak a titkos rekeszét nyitotta, amelyet most körbeültek. A rekesz egyelőre üres volt, de Nora biztatta a barátnőit, hogy használják nyugodtan, ha kell.

– Esetleg írhatnánk a szatyrokra valami üzenetet is – vetette fel, miközben elismerő pillantásokkal jutalmazta Hester keze munkáját. – Csak ne elcsépelt közhely legyen! – tette hozzá. – Motivációs szlogenekre itt semmi szükség.

– Istenem, de rossz emlékeket idéztél fel! – mondta egy grimasz kíséretében Estella. – A gimiben az iskolai tanácsadó irodája tele volt ilyen hülye poszterekkel. Volt például egy FŐ A KITARTÁS! felirat, amelyen az ablakpárkányba csimpaszkodó kiscica lógott a mélység fölött, meg IGEN, VAN, AKI SZERET! felirat is. Arról egy nyuszika nézett rád hátborzongató, csészealjnyi szemekkel. Most komolyan, kinek hiányoznak a cuki állatkák meg a gagyi dumák, amikor olyan szar az élete, hogy akár le is húzhatná a klotyón?

– Talán egy kisgyereknek – mondta Hester, majd megcsóválta a fejét. – De mi ezt nem gyerekeknek adjuk. Szerintem csak annyit írjunk rá, hogy „Egy jóbaráttól”.

Ez mindenkinek tetszett. Már körmölték is a szöveget a szatyrokra.

Miután elkészültek, bepakolták a szeretetcsomagokat June Ford Broncójába, és elindultak az első címre.

– Még nincs egészen sötét – szólalt meg Estella, miután June kihajtott a Csodakönyvek mögötti parkolóból. – Ne várjunk még egy kicsit?

– Mire odaérünk Amandához, sötét lesz – felelte June. – Ráadásul a tűzoltóállomásnál malacot sütnek nyárson, úgyhogy lesz egy kis dugó is.

De nem volt semmiféle dugó, úgyhogy negyedóra alatt kiértek Amanda Frye házához, a városhatáron túlra. June megállt a rozsda lyuggatta postaláda mellett, majd a szűk, murvás kocsibehajtót kémlelték.

– Szerintem a malacsütés a jövő héten lesz – szólalt meg Nora. – És ha már itt vagyunk, akár be is vihetjük a szatyrot. Nem kell becsöngetnünk és elszaladnunk, mintha tinédzser kölykök lennénk, elég, ha otthagyjuk a verandán.

– Nem is tudom – mondta kétkedve June. – Ne feledd, hogy a vadonban vagyunk, úgyhogy simán idejöhet egy mosómedve vagy oposszum vagy róka vagy akármi, és befalhatja a kenyeret, mire Amanda megtalálja. Nem szívbajosak ám itt az állatok! Egy munkatársam mesélte, aki errefelé lakik, hogy az őzek a tenyeréből esznek.

– Elég szomorú, hogy a vadak ételmaradékon tengődnek, mert tönkretettük az élőhelyüket – mondta Hester, miközben az Amanda háza körüli sűrű, sötét erdőre pillantott. – Nagyon jól teszed, Nora, hogy miniházban laksz, mert így nem túl nagy az ökolábnyomod. Követnem kéne a példádat, de képtelen vagyok megválni a vintage konyhaieszköz-kollekciómtól. Pedig nem jó, ha az embert a tárgyak teszik boldoggá, de ez van.

Estella, aki hátul ült Hester mellett, elmosolyodott.

– Engem is boldoggá tesznek a szépségápolási cuccaim – mondta. – Imádom a színüket meg azt, ahogy csillognak, és szuper érzés, ha jobb kedvre derítenek egy-egy lányt. Úgyhogy le a tárgyak miatti bűntudattal! Mintha olvastam volna egy híres könyvben valami olyasmit, hogy nem attól leszünk tiszták, hogy a sárban hempergünk.

Nora hátrafordult, és nagy szemeket meresztett Estellára.

– Te nem fogysz ki a meglepetésekből – mondta. – Ez a mondat a Szép új világból van, méghozzá a…

De Nora itt elhallgatott, mert arra lett figyelmes, hogy az Amanda háza melletti tavacskában úszkál valami. Illetve nem is valami, hanem… Pedig a tó kicsi volt ahhoz, hogy csónakázzanak rajta, és csobbanásra sem igazán csábított az alga lepte víz.

Mégis ember formájúnak tűnt a víz színén lebegő micsoda. Pontosabban a félig alámerült micsoda…

– Mi a baj? – kérdezte Norától June. – Én is úgy érzem magam, mintha pók mászna a tarkómon, de nem tudom, miért.

Norának bizsergett a kisujja hiányzó vége. Előfordult már ez korábban meg mostanában is, és ebben a pillanatban nagyon úgy tűnt, hogy egy ember szörnyű halálát jelzi a furcsa érzés.

– Ki a kocsiból! – adta ki a vezényszót Nora, a barátnői pedig, becsületükre legyen mondva, nem haboztak.

Bősz csaholás fogadta őket. Amanda szomszédjának hátsó udvarában zendített rá három, feketés-barnás színű, nagy testű kutya. Kicsi volt nekik az elkerített rész, ahol mozoghattak, és nyilván ezért voltak ilyen nyugtalanok, pontosabban ezért egyensúlyoztak az őrület határán. Az egyre magasabb hangfekvésű ugatásuk már-már nyerítésbe csapott át. Nora hálát adott a sorsnak, amiért jó masszív a kerítés.

– Szerintem valaki beesett a vízbe – kiáltotta a tavacskára mutatva, majd futásnak eredt.

A többieknél fiatalabb Hester ért oda elsőként, de mindjárt hátra is hőkölt, és elborzadva felsikoltott.

Egy holttest lebegett a vízen. Méghozzá, a virágmintás ruhából ítélve, egy nő holtteste. Arccal lefelé lebegett, és felhőként terült szét a vízen a hosszú haja. A végtagjait már jórészt belepte a neonzöld alga, és döngicséltek fölötte a legyek meg a vérszomjas szúnyogok, amelyek most a tó partján álló, még élő nőket vették célba.

– Nincs térerő – szólalt meg a telefonját bűvölő June. – Csak Amanda vezetékes telefonján tudunk segítséget hívni.

Hester hevesen rázta a fejét, és hamuszürke volt az arca.

– Nem! – kiáltotta. – Ki kell húznunk. Mi van, ha csak most esett be, és még nem fulladt meg? Mi meg csak állunk itt, és hagyjuk meghalni.

Estella, aki a parttól tisztes távolságban állt meg, elhajtott egy legyet, majd Hesterhez fordult.

– Kis szívem, ez a szegény nő már túl van a fuldokláson. Csak annyit tehetünk érte, hogy vigyázunk, nehogy csorba essen a méltóságán. És húzzunk el minél messzebbre ettől az ocsmány tótól! Épeszű ember a közelébe sem megy egy ilyen Petri-csészének, úgyhogy szegény Amandának nyilván elment az ép esze.

Hester szó nélkül hátat fordított a holttestnek, a nyüveknek és a poshadt víznek.

June felajánlotta, hogy majd ő telefonál. Pedig Nora azt hitte, hogy Hester lesz az önként jelentkező, hiszen gyakorlatilag randiztak, pontosabban jártak Andrews seriffhelyettessel, de Hester lerogyott a nappaliban egy fotelbe, és a padlót bámulta.

Norának nem tetszett, hogy bejöttek a házba Amanda engedélye nélkül. Igaz, hogy nem volt más választásuk, de akkor sem érezte helyénvalónak, hogy itt vannak, és látszott, hogy a barátnőit is feszélyezi a helyzet. June, miután telefonált, a bejárati ajtó közelében járkált föl-alá, Estella pedig a nappali ablakánál állt őrt, hogy már messziről lássa az érkező járőrkocsit.

Norát viszont a szemközti falnál lévő könyvespolc vonzotta mágnesként. Oda is ballagott, és csöndben nézegette Amanda házi könyvtárát.

Az összetákolt polc ügyetlenül egymáshoz szögelt ládákból állt, de Nora így is áhítatos tisztelettel közelített hozzá. A kötetekre, amelyek kivétel nélkül kemény fedelűek voltak, gondos gazdájuk porvédő nejlonborítót rakott. A kollekció zömmel kortárs regényeket és régi, bőrkötéses könyveket tartalmazott.

Norának elég volt egy pillantást vetnie a süppedős nyugszékre, amelyet Hester már elfoglalt, a nem kevésbé süppedős kanapéra, majd a húsz évvel ezelőtti csúcstechnikát képviselő tévére ahhoz, hogy megállapítsa: Amandának a könyvek a legféltettebb kincsei. Nem is nyúlt hozzájuk, meg máshoz sem, mielőtt átment a konyhába.

A helyiség kicsi volt, a berendezés régimódi, a rend viszont katonás. Épp ezért hatott nagyon furcsán a pulton heverő könyv és a mellette álló gyógyszeres üveg.

Nora összerezzent, amikor megpihent a vállán egy kéz.

– Bocs, nem akartalak megijeszteni – suttogta June. – Csak azt akartam mondani, hogy pár perc múlva itt lesznek. Mindjárt végeznek az ösvény és a főút találkozásánál, mert onnan kaptak egy hívást.

June az Appalache-ösvényre utalt, amely hosszan kanyargott Miracle Springs körül. A népszerű túraútvonal jelentette a városka egyik bevételi forrását. A helyi vállalkozók szívesen látták üzleteikben a túrázókat, akik folyamatosan érkeztek a városba: volt, aki ingyenes csomagmegőrzőt is kialakított, vagy felajánlotta a megfáradt vándoroknak, hogy használják nyugodtan a kerti csapot.

A túrázók olykor összetűzésbe keveredtek egymással vagy a helybeliekkel, de piti lopásnál, birtokháborításnál és ittas verekedésnél súlyosabb vétség nemigen fordult elő. A seriff és emberei így többnyire pillanatok alatt lerendezték az ügyet.

– Örülök, hogy már közel járnak – mondta Nora. – Nem jó, hogy ázik a vízben.

– Szerinted Amanda az? – kérdezte June.

Nora bólintott, June tekintete pedig a mélyvörös, műanyag gyógyszeres üvegre vándorolt, amelyet nehéz lett volna nem észrevenni. Pláne, mivel June tekintetét ugyanúgy vonzotta a gyógyszer, mint Noráét a könyvek.

Hozzá sem kellett nyúlnia az oldalára dőlt üveghez, mert pont felfelé állt a címke.