Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2025

„Figyelem, figyelem! Az oklahomai rendőrfőkapitányság közleménye a parti őrség, az országúti rendőrök számára...

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Peter Cheyney

CSALIPALI

fordította:
Tábori Kornél

BUDAÖRS, 2025

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-678-184-2 EPUB
ISBN 978-963-678-185-9 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2025

A mű eredeti címe:
This Man is Dangerous

első kiadás: 1936
az elektronikus változat az 1940. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Paul C. Stahr (1883 – 1953) Pirate of Wall Street
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

„Figyelem, figyelem! Az oklahomai rendőrfőkapitányság közleménye a parti őrség, az országúti rendőrök számára...

Vigyázat, vigyázat! Lemmy Caution ma megszökött az oklahomai városi börtönből, miután megölte egyik őrét s a helyettes seriffet.

Utoljára Tahlequah közelében látták, az államhatárfelé tartott. Valószínűleg Joplin irányába. Vigyázat! Ez az ember közveszélyes.

Sötétzöld Ford V.8. típusú csukott autón menekül, melynek a vezetőülés melletti ablaka törött. Az autón Missouri állambeli rendszámtáblák vannak, bár azokat kicserélhette. Vigyázat! Cautionnál revolver van. Elszánt ember, gyilkolni is képes. Tavaly megölt egy rendőrt, ezért húszévi fegyházbüntetést kapott.

Figyelem, figyelem! Az oklahomai rendőrfőkapitányság közleménye a parti őrségnek, a cirkáló, országúti rendőröknek... Figyeljék az összes Tulsa és Tahlequah között lévő szervizt és benzinkutat, biztosan üzemanyagra lesz szüksége. Fogják el, de vigyázzanak! Caution mindenre képes!”

1

Még Miranda Van Zelden se tudja elrontani a jókedvemet, ahogy itt állok a Piccadilly és a Haymarket sarkán.

Amolyan igazi jó estém volt. Minden a legnagyobb rendben, az ember érzi, hogy fenegyerek és megnyeri a játszmát. A világ tetején érzem magam; ez ritkán esik meg velem.

Lemmy Caution a nevem, de annyi az „aliasom”, az álnevem, hogy néha magam se tudom, nem én vagyok-e a Hüvelyk Matyi vagy a dalai láma. Chicagóban - amit a vagányok röviden Chi-nek neveznek - Kétszerkettőnek hívtak, mert szerintük legalább két embernek legalább kétszer kell nekem behúznia ahhoz, hogy megfékezzen. New Yorkban meg Toledoként ismertek.

Szóval, csak annyit akarok mondani, hogy bizonyos körökben nagyfiú vagyok, s aki nem hiszi, nézzen csak meg egy rendőrségi nyilvántartást. A priuszom hosszabb, mint a Times vasárnapi melléklete.

Mindez nagyon szép, viszont semmi köze Miranda Van Zeldenhez, aki remek kis nő, de sajnos rengeteg bajt okoz nekem.

De azért a Haymarket gyönyörű. Még sohasem voltam Londonban, és most épp rettentően mulatok azon a módon, ahogy idekerültem. Valaki New Yorkban azt mesélte, hogy az angol hekusok olyan ravaszak, hogy néha, puszta gyakorlatozásból egymást is letartóztatják. Azt is mondták, hogy annyi esélyem van átcsúszni az útlevél-ellenőrzésen, mint egy söröskocsisnak az epsomi derbin. Hát tévedtek.

Sikerült. Marseille-ben szálltam le a hajóról, ahol egy öreg szélhámos, akinek csak az jelent örömöt, ha kibabrál a határőrökkel, eladott nekem egy elsőrangú amerikai útlevelet ezer dollárért.

Az útlevél nem volt hamis, csak lopott. A fénykép hasonlított is rám. Olyan volt, mint én, mikor jól orrba vágnak, és egy kicsit megdagad a képem.

Végigsétálok a Haymarketen. Tizenegy óra van. Remekül vacsoráztam, kétsoros szmoking van rajtam és puha fekete kalap. Még azt is elmondom, hogy kilencven kilót nyomok, s ahhoz a típushoz tartozom, akire buknak a nők. Hozzám képest, mondta egyszer egy kansasi baba, Robert Redford olyan, mint egy orosz balett-táncosnő. Eszem is van, mondják. Toledoban egyszer egy lány félhülyére itta magát almaborral, mert leégettem. Na, de azért jobb, ha nem vágok föl.

Mondom, szép este volt a mai. Korzózok végig a Haymarketen, és nyugodtan töröm a fejemet. Pedig nem vagyok könnyelmű. Általában szeretek mindent megfontolni. Ez a Miranda Van Zelden-ügy nem lenne holmi babaszobába való.

Van itt egy-két alak, aki rögtön golyót eresztene belém, ha tudná, miben sántikálok.

Pedig igazán tiszta ügy. Az ember elrabol egy fickót, egy nőt vagy egy gyereket - persze csakis jó családból valót -, aztán elrejti valahol, és a család szépen megfizeti a váltságdíjat. A legkedvesebb ismerőseim egyike-másika éppen ebben a szakmában dolgozott. Úri szakma és jól jövedelmez, ha az FBI ügynökök el nem csípik az embert.

Veszélyes fickók. A hajón, Franciaország felé tartva, az volt az érzésem, hogy legalább egy FBI-ügynök akad az utasok között. De majd később visszatérek rájuk.

Be kell mutatnom Miranda Van Zeldent. Ez a hölgy milliomoslány. Százötvenmillió dollár örökösnője. Csinos összeg. Szilaj, makrancos teremtés és olyan csinos, amilyet a fürdőkádban képzelhet el magának egy fáradt üzletember, aki már unja a feleségét.

Legelőször a Jasmine Innben beszéltem vele, a toledói út során. Azon az estén, mikor a Francia Squills elhatározta, hogy kissé össze-szólalkozik a Lacassar-bandával, akié a Jasmine Inn, ez a remek mulató volt.

A banda feje tulajdonképpen nem is Lacassar volt, valaki állt mögötte. Ez a valaki Siegella. Siegella valóban nagyfőnök. Azt azonban senki nem tudja, hogy régebben mi volt a foglalkozása és általában kicsoda.

Szóval körülbelül egy óra volt, éppen nekitámaszkodtam a tánchelyiség egyik díszes oszlopának, s vártam, mikor tör ki a botrány.

Közben szemmel tartottam Mirandát, aki a Lacassar-banda egyik gengszterével táncolt. Őnagysága abban az időben már unta az úri fiúk társaságát, és kizárólag gengszterek iránt érdeklődött. Ami végül is megbocsájtható, mert a gengszterek általában rendkívül nyájas és mulatságos alakok. Szóval, nekidőlök az oszlopnak, és arra gondolok, hogy micsoda szép lány ez a Miranda. Olyan karcsú, mint a párduc. Úgy táncol, mint egy tündér. Szóval épp arra gondoltam, micsoda marhaság, hogy ez a finom lány ilyen alvilági helyre jár és olyan szemét bandával barátkozik, amely még arra sem lenne érdemes, hogy a cipőjét kifényesítse.

Siegella valóban nagyfőnök. Ahhoz azonban senkinek semmi köze, hogy mit csinált, mi a foglalkozása és általában kicsoda.

Közben figyeltem Mirandát, aki éppen Yonnie Malasszal ropta a táncot. Ez a Malas Lacassar legjobb gépfegyverese. Csinos fiú és jól táncol. Szép pár voltak, de azért kicsit bosszantott, hogy egy ilyen rendes úrilány, mint Miranda, ezzel a hétpróbás apagyilkossal tangózik.

Forró éjszaka volt. Fülledt, tikkasztó, amikor az ember nem tudja már, honnan vegyen levegőt a lélegzethez. A gallérom lassanként puhulni kezdett. Szerettem volna, ha megered az eső. A tágas tánchelyiség tele volt banditákkal, szélhámosokkal, aranyifjakkal, bohémekkel s hasonló gyanús elemekkel.

Véleményem szerint a közönség harminc százaléka két revolvert hordott a zsebében. A többi hetven csak egyet.

Szóval, kis idő után odamegyek a bárpulthoz, és koktélt rendelek.

- Milyen szép ez a lokál - mondom a mixernek. - Sokba került?

- Aki kíváncsi, hamar megöregszik - morogja, csöppet sem barátságosan.

- Jó, jó - mondom. - Csak épp kérdeztem. Lehet felelni is. Az nem kerül pénzbe, remélem.

- Az nem - mondja, még dühösebben. - Viszont a koktél ára öt dollár.

Arra a következtetésre jutok, hogy ettől a mixertől, úgy látszik, aligha fogok hasznos fölvilágosítást kapni. Kifizetem az öt dollárt, ami fene sok egy vacak koktélért, és átvágva a tánchelyiségen, kimegyek a verandára és megkerülöm a házat.

A garázs, amely a mulató mögött volt, hosszúkás, alacsony épület; párhuzamosan halad azzal az úttal, amely az országút mögött kanyarog.

Végignézem az autókat. Találok egy hatalmas sportkocsit. „M. Van Z” monogram van rajta. Beülök és kihajtok az útra; egy kis facsoport mögött megállítom, de a motort mindenesetre járatom.

Aztán visszasétálok. Körülbelül százlépésnyire az úton kis emelkedő van. Fölmegyek a tetejére, ahonnan beláthatom a környéket. Jobboldalt, nem nagyon messze a meredek úton, néhány autólámpa ég. Francia Squills autói. Gyorsan közelednek.

Szerintem az országút mentén fognak várakozni, gondolom, s ebben igazam is van. Éppen letérnek a mellékútra és megállnak. Látom, hogy az első autóban egy kövér alak ül, majd kiszáll. Francia Squills.

Úgy érzem, jobb, ha visszamegyek a mulatóba. Gyorsan végigmegyek az úton, majd belépek a verandára s onnan be a lokálba. Odamegyek a bárhoz, rendelek egy koktélt, fizetek, s a pohárral együtt a sarokba sétálok.

Kis idő múlva odaintem az egyik pincérlányt.

- Ide hallgass, kicsikém - mondom neki. - Akarsz tíz dollárt keresni?

Rám mosolyog. Csinos kislány.

- Mit kockáztathatok? - kérdi, és megvonja a vállát.

Odacsúsztatom a pénzt.

- Látod azt a nőt - kérdem -, aki azzal a karcsú alakkal táncol? Menj oda hozzá és mondd meg neki, hogy sürgősen kéretik a telefonhoz. Érted? Most rögtön, csibém. Mondd meg neki, hogy a folyosó végén van a fülke.

- Oké - feleli -, ez elég könnyű feladat.

Átvág a táncparketten, odalép Mirandához és Malashoz. Látom, hogy Miranda megáll és szól valamit Malas-nak, aztán elindul a parketten át.

Épp idejében történt a dolog, mert abban a pillanatban, amikor Miranda lelépett a táncparkettről, a zenekar abbahagyja a zenélést.

Erre rendkívül nyomós oka van: valaki szemen lőtte a szaxofonost, s a szegény fickó pokolian üvölt a dobogón.

Ugyanakkor a tánchelyiség jobb oldalán, a verandánál kívülről betörik az ablakokat, egy gépfegyveres fickó beugrik, és a sarokban iddogáló öt Lacassar-gengszterbe ereszti a golyókat.

Közben három pincér - aki a Lacassar-bandához tartozik - előkapja a revolverét, és tüzelni kezd az ablakok felé. Öt perc alatt a lokál olyan, mint a mészárszék péntek este.

A parketten például egy kövér alak fekszik. Idősebb muki, tulajdonképpen otthon kellene ülnie a feleségével meg a gyerekekkel. Fél lábát szétroncsolta a gépfegyver, most üvöltve vonszolja magát a dobogó felé. De sajnos, út-közben újra eltalálja a golyó. Ezúttal a fején, tehát jobbnak látja, hogy meghaljon.

A pincérlány, aki még mindig a kezében markolássza a tízdollárost, amit én adtam neki, a parkett túlsó felén kap golyót. Furcsa, meglepett kifejezés jelenik meg az arcán, miközben elterül. Tovább szorongatja a tízest, aztán odakap a bal oldalához, amely csupa vér. Szegény kislány.

Én szépen, nyugodtan a fal mellé lapulok. Előttem oszlop; van remény, hogy nem találnak el. A szemem sarkából Mirandát figyelem, aki már rájött arra, hogy a telefonhívás csak trükk volt. Közben nyilván fölfigyelt a lövöldözésre és visszatért. Most a fülkéhez vezető folyosó sarka mögé bújik, s onnan figyeli a csatát.

Ez a lány csuda teremtés. Arca kipirul, szeme csillog. Kis szőke tincs hullik folyton a szemére, s állandóan hátrasimítja, hogy jobban láthassa a vérengzést. Pont úgy néz ki, mintha egy izgalmas meccsen lenne, ahol külön fizetett azért, hogy végignézhesse a mérkőzést.

Szóval egyszerre némileg megenyhül a helyzet. Néhány Lacassar fiú a mulató előtt hátba támadta a Francia embereit, és a küzdelem lassan odább húzódik az út irányába, ahol Squills autói várakoznak. Úgy látszik, a Francia elvesztette a csatát. Véleményem szerint igen oktalanul tette, hogy kikezdett Lacassarral, aki gondosan megszervezte a bandáját.

Úgy látszik, most jó alkalom nyílik a menekülésre. Lassan odaténfergek a folyosóhoz, ahol Miranda áll. Amikor közel érek, halkan rászólok.

- Miss Van Zelden - mondom -, miért nem megy el innen? Nem magának való hely ez. Hamarosan újra kezdik a mészárlást.

- Mit csináljak? - kérdi vidáman mosolyogva. - Az autóm a garázsban van. Hogyan jussak hozzá? Most épp arrafelé lövöldöznek.

- Nem úgy van az - mondom. - Az autója kint van az országúton, a mulató túlsó felén, messze a garázstól. Kis facsoport mögött áll, könnyen megtalálja. Fogadja meg a tanácsomat, és sürgősen távozzék.

- Oké, köszönöm a tippet, kedves jó idegen - feleli vidáman. - Hogyan háláljam meg?

- Ne törje a fejét most ezen - mondom. - Majd még találkozunk. Viszontlátásra.

A lány megfordul és végigmegy a folyosón. Követem, és három-négy perc múlva a mulató bejáratából látom, amint autójának vörös hátsó lámpája eltűnik a sötétben. Hát ezen túl vagyunk, gondolom. A lány kikerült a zűrből.

Most úgy tűnhet, hogy valami kis hős vagyok, aki bajba került hölgyeket segélyez. Pedig csak éppen nem akartam, hogy Miranda Van Zelden ebben a lokálban veszélybe kerüljön. Megvolt rá az okom.

Szóval figyelem a lány autójának lassan tünedező fényét. Egyszerre érzem, hogy valaki áll mögöttem. Megfordulok. Ő is a lány autóját figyeli. Közelebb lépek. Ekkor látom, hogy Siegella.

Ez a Siegella magas fickó, majdnem akkora, mint én. Szikár alak, sápadt képe van és vékony, horgas orra. Mikor parányi halszemeivel ránéz az emberre, a világ minden piszka benne van a pillantásában.

Mosolyogva rám néz, aztán a Van Zelden lány autójának most már parányi hátsó lámpájára. Aztán újra rám. Nagyon csöndesen mondja:

- Jó trükk volt.

Meglepetést színlelek.

- Nem tudom, mire gondolsz, pajtás - felelem, de nem érzem valami jól magam.

Az a tény, hogy Siegella itt van, megerősíti azt a gyanúmat, hogy ő áll a Lacassar-banda háta mögött. Minden pillanatban kitörhet a balhé, ha tényleg tudják, miben sántikálok. De semmi sem történik.

Siegella elővesz egy doboz cigarettát, és megkínál. Kiveszek egy szálat, ő is. Aztán az öngyújtóját veszi elő, és tűzzel kínál.

- Viszontlátásra - mondja. Bólint és végigsétál a folyosón a táncparkett felé, ahol most már minden csöndes.

Én meg sietve elhordtam az irhámat. Ki-surrantam a mellékajtón, s a ház árnyékában haladva az autómhoz mentem. Gyorsan beszálltam és elrobogtam, mert ámbár nem vagyok ijedős, nem szeretem a fölösleges kockázatokat.

Mialatt végigrobogtam az országúton, Siegellán járt az eszem. Vajon ő is abban sántikál, amiben én?

*

Furcsa, hogy az ember milyen gyorsan tud gondolkozni. Hiszen mindez néhány perc alatt futott végig az agyamon, mialatt a londoni Haymarketen végigsétáltam.

Most értem a Royal Színház elé. Az előadásnak éppen vége van, és a közönség kitódul. Megállók egy percre, mert az út másik oldalán épp egy remek jó nő száll be egy autóba. Ha én azt mondom valakire, hogy remek jó nő, akkor azt nyugodtan el lehet hinni. Remek az autója is.

Amikor beszáll, egyszerre az az érzésem támad, mintha rám nézne, s azt a bizonyos hívogató csábmosolyt villantaná felém.

Mialatt azon tűnődöm, hogy mindez csak véletlen, vagy az a nő tényleg meg akar velem ismerkedni, az autó elindul. Átvág az úttesten, és a járda széle mellé kanyarodik, néhány lépésnyire tőlem. A nő az autó hátsó ablakán keresztül visszanéz, és látom, hogy határozottan mosolyog. Az autó megáll.

Az ember mindent kipróbál, tehát odamegyek. A nő kinéz az ablakon, és tényleg olyan csinos, hogy vétek lenne elmulasztani.

- Ejnye, Lemmy - mondja. - Meg se ismered az embert.

- Bocsáss meg - szólok -, de igazán nem tudom, honnan ismerjük egymást.

Rám mosolyog. Fehér foga olyan, mint a gyöngy.

- Nohát, Lemmy! - mondja. - Nem emlékszel New Yorkban arra az estére, amikor annyit ittál, és valakinek haza kellett szállítania téged? Tudod... amikor Scholler azt az estélyt rendezte a Ritzben!

- Szóval te voltál az? - kérdem. - Hát nem furcsa az élet?

Most már emlékszem erre a nőre. Valami estélyre kerültem, ahol kicsit sokat ittam, s rosszul is lettem. Ez a nő vitt haza - legalábbis valószínű, hogy ő volt, mert különben honnan tudná az esetet.

- Mi a legközelebbi lépés? - kérdem.

- Szállj be, Lemmy - mondja. - Beszélni akarok veled.

Mint említettem, az ember mindent és mindenkit megpróbálhat egyszer. Beszállok. Az autó elindul és befordul a Pali Mall-ra. Kétségtelen, hogy ez a nő ismer engem, mert olyan emberekről és helyekről beszél, akiket és amiket jól ismerek. Azt is elmeséli, hogy egy Lillah Schultz nevű macska is - akire kitűnően emlékszem - vele van Londonban, és meg kell innunk egy koktélt, a találkozás örömére.

Mire mindezt elmeséli, már a Knightsbridge felé járunk. Aztán befordulunk egy kis mellékutcába, majd megint egy másik utcába, és megállunk egy remek, modern ház előtt.

Kiszállunk és fölmegyünk a liften. Amikor a lakásajtóhoz érünk, megáll és hozzám fordul.

- Isteni dolog, hogy találkoztam veled, Lemmy - mondja és mélyen a szemembe néz. - Ezt alaposan meg kell ünnepelnünk.

Mindenféle dolog fut át az agyamon, s közben arra is gondolok, hogy talán nem lenne szabad ilyen hölgyikékkel szórakoznom, amíg a Miranda Van Zelden-ügyet el nem intéztem. De hát az ember nincsen fából, s ez a nő igen csinos.

Mialatt ezen tűnődöm, a lány kinyitja az ajtót, és belépünk az előszobába. Felgyújtja a villanyt.

- Tedd le a kabátod, Lemmy - mondja - és gyere be.

Az előszobában balra van egy ajtó. A lány azon át bemegy. A szobából kihallani, hogy jégdarabok csilingelnek a poharakban. Ezt a neszt rendkívül kedvelem.

Fölakasztom a kabátomat, és követem a lányt a szobába, de a küszöbön földbe gyökerezik a lábam. A szoba túlsó felén, a dívány mögött, rám szegezett revolverrel kezében Siegella áll.

- Gyere be, te balek - mondja.

2

Hogy meg vagyok-e lepve? Hát röviden csak annyit mondok, hogy már hosszú másodpercek óta tanácskozom önmagámmal, s azt is alig tudom eldönteni, hogy a könyökömön állok-e vagy a jobb fülemen. Tudniillik most Londonban vagyunk, Anglia közismert fővárosában, és itt, az orrom előtt fölsorakozik az egész Siegella-banda.

Siegella a díványtámlán üldögél, s olyan, mint egy New York-i férfidivat kirakatában egy viaszbaba. Körülötte, koktélt iddogálva, felém vigyorog: Yonnie Malas, a Balkezes Scutterby - az az angol ficsúr, aki egy kartonpapírból készült álrevolver segítségével tört ki az auburni fegyházból, a Német Schultz, Willie Carnazzi és Ginto, az öccse. Egyszóval az emberrablók és bérgyilkosok legszebb gyülekezete. Siegella mögött Toni Rio, Frank Caparazzi, a svéd Jimmy Rikzin és néhány általam nem ismert fővagány sorakozik föl.

Ha nem tudnám, hogy Londonban vagyok, hát meg mernék esküdni rá, hogy épp a toledói Paris Clubban vagy valami hasonló gengsztertanyán tartózkodom.

Ránézek a lányra, aki nyugodtan leült a díványra, s most azt várja, hogy Malas koktélt keverjen számára. Régimódi mosolyt ereszt felém.

Visszanevetek rá.

- Csak mulass, cicám - mondom. - Jó munkát végeztél, mondhatom. Könnyű volt, mi? Úgy becsaptál, mintha valami vidéki parasztgyerek lennék, aki most jött először a nagyvárosba. Hát jó. Csak nevess. De egyszer még eljön az idő, amikor vizes törölközővel pofozom le a csinos kis képedről a mosolyt.

Mindenki hangosan nevetni kezd, amiért olyan dühös vagyok erre a nőre, ami csak helyes, mert egyrészt megmutatja, hogy Amerikában még akad igazi humor, másrészt időt ad nekem, hogy gyorsan gondolkozzam. Csöppet se tetszik az egész dolog.

Siegella bólint Malas felé, aki odalép hozzám és megmotoz. Igazán nem bánom, ha például egy rendőr megmotoz, de azt már nem tűrhetem, hogy egy ilyen Malas-féle hólyag nyúlkáljon hozzám.

Ámbár Siegella még mindig rám szegezi a revolverét, ügyes japán módszerrel, a tenyerem élével rávágok Malas nyakszirtjére, mire összecsuklik, akár a tangóharmonika.

Siegella fölhorkan, de közbevágok.

- Ide hallgass, Siegella - mondom. - Nem tudom, mi ez a csapda, és nem is törődöm vele, de ha azt hiszed, hogy ezek a fickók szemtelenkedhetnek velem, hát tévedsz. Ha még egy ilyen motozási kísérlet történik, olyan lármát csapok, hogy kivonul a tűzoltóság. De ha nyíltan kívánsz beszélni, meghallgatlak. Csak azt nem tűröm, hogy harmadrangú gengsztereket szabadíts rám. Megértettél?

Siegella bólint.

- Értelek, Lemmy - mondja, aztán Malas-ra pillant, aki éppen föltápászkodik és a nyakát dörzsöli. - De nem gondolod, hogy kissé pimasz voltál? - folytatja Siegella.

- Nézd, Siegella - mondom erre. - Szedd össze magad és gondolkozz. Most nem Toledoban, Chicagóban vagy éppen New Yorkban vagyunk. Ez itt London. Ha azt hiszed, hogy az ilyen stílust bevezetheted, hát butább vagy, mint gondoltam.

Siegella újra Malasra pillant.

- Van nála revolver? - kérdezi.

Malas a fejét rázza.

Siegella vigyorog.

- Oké, Lemmy - mondja nekem. - Ide hallgass. Nekem fogsz dolgozni. Akár tetszik, akár nem. Legelőször azt tanulod meg, hogy ha szólok Yonnie-nak: motozzon meg, akkor nem lehet ellene kifogásod. S hogy ne felejtsd el ezt a jótanácsot, a fiúk egy kicsit betörnek; aztán majd folytatjuk a társalgást, miután eszméletre tértél.

Siegella odaint Scutterbynak és Schultznak. Már éppen felém indulnak, amikor előrevágom a karomat és megragadom Yonnie Malas nyakcsigolyáját. Fölemelem a fickót magam elé úgy, hogy ha Siegella - akinek hangtompítós fegyvere van - lövöldözni kezd, Malas-t találja először. Ezt a tényt Malas is fölismeri, amit abból lehet észrevenni, hogy káromkodik és ficánkol a kezemben.

- Ide hallgass - szólok Siegellának. - Hívd szépen vissza a vacak embereidet, különben eltöröm Malas nyakát. S a többiét is. Nem szeretem az ilyen erőszakos föllépést.

Siegella halálsápadt, de látja, hogy nem sokat tehet. Int a kezével, és a fiúk visszaülnek a helyükre. Belátom, hogy nekem hasonló előzékenységet kell tanúsítanom, s Yonnie Malast nekivágom a falnak. Nagyot koppan a feje, és végigterül a földön. Úgy látom, egy ideig nem tér magához.

Közben azonban arra is rájövök, hogy ez az a pillanat, amikor bármi megtörténhetik. Schultz már a hátsó zsebe felé nyúl, Willie és Ginto Carnazzi is általános mozgósítást tartanak, de az utolsó pillanatban megszólal a lány.

Meg kell j egyeznem, hogy van ebben a nőben valami különleges báj. Nem olyan, mint egy átlagos gengszternő. Látszik rajta, hogy finomabb fajta. Magas, kecses, és a hangja halk, rekedtes. Ismerek egy csomó alakot, aki gyalog végigmenne a Broadway-n egy ilyen nő után. (Több, mint 20 km.)

- No de fiúk - mondja -, mit képzeltek, hol vagyunk? Erdőben vagy az indiánok között? Mindnyájatokra ráférne egy rövid elmeorvosi vizsgálat. Elmegyek és nagy nehezen idehozom Lemmyt, hogy értelmesen beszéljetek vele, s társalgás helyett nekikezdtek valaminek, ami a helyi hullaházba fog juttatni benneteket.

- Nézd, Ferdie - folytatja Siegella felé -, tedd el a revolvert, és viselkedj felnőtthöz méltóan. Tudnod kellene, hogy Lemmy nem az a fickó, aki megijed az árnyékától. Yonnie megérdemelte, amit kapott. Szemtelenkedett, s az ilyen alakok előbb-utóbb megjárják.

Hagyjuk ezt a modort, igyunk egyet, és kezdjünk el tárgyalni, mint rendes úri népséghez illik.

Mindez szépen hangzik, de valamit tennem kell. Közönyös képpel odamegyek a falhoz, ahol Yonnie Malas fölkászálódik, megfogom a gallérját és fölsegítem.

- Ne haragudj, Yonnie - mondom neki. - Sajnálom, hogy leütöttelek, de tudod, milyen az, ha az embert fölbosszantják.

Mosolyogni próbál. Olyan barátságosan, mint egy vipera, akinek középfülgyulladása van.

- Jól van, öcsém - mondja. - Felejtsük el az egészet.

Siegella elteszi a revolverét.

- Hát, úgy látom, Connie-nak igaza van. Nincs értelme, hogy veszekedni kezdjünk. Adjatok italt Lemmynek, és kezdjünk beszélni.

Leül az egyik nagy fotelbe, és Connie kever valami koktélt a számomra. Amikor odahozza elém, gyorsan ránézek, mire visszanéz, amolyan régimódi pillantással. Az jut az eszembe, hogy szörnyen furcsa lenne, ha Siegella nője tényleg buknék rám. Ha valóban igaz, könnyen kellemetlenné tehetem a bandafőnök életét. Amikor a lány odaadja a poharat, mélyen a szemembe néz, mire úgy érzem, mintha a gerincemen kis gyíkok szaladgálnának. Fene jó nézése van.

Rámosolygok Siegellára, aki szemben ül és engem néz, mialatt iszom.

- Hát akkor kezdjük - mondom.

Fölemeli a poharát a fény felé, és átnéz rajta. Figyelem a szemét. Inkább hasonlít egy kígyóra, mint valaha. Veszélyes alak, látni a szemén.

- A következőről lesz szó - mondja. - Úgy látszik, szükségünk van rád, és úgy látszik, kénytelen leszel velem dolgozni, különben megírhatod a végrendeleted. Ismersz. Tudod, hogy nem tűröm, ha valaki az utamba áll.

Kis szünetet tart.

- Tudom, miért vagy Londonban - folytatja. - Úgy látszik, ugyanazért, amiért mi. S azt is sejtem, hogy az ötlet mikor jutott az eszedbe. Miranda Van Zelden miatt vagy itt. Igazam van?

Mosolygok.

- Talán igen, talán nem - felelem.

- Jó - mondja. - Én már régóta tervezem Miranda elrablását, de annyi eszem nekem is van, hogy ne tegyem meg Amerikában. Az Egyesült Államokban nincs elég rejtekhelye annak a fickónak, aki az öreg Van Zelden lányát akarja elrabolni.

- Már hónapok óta szemmel tartjuk azt a nőt - folytatja. - Tudtuk, hogy előbb-utóbb átmegy Európába, és mindent elrendeztem, hogy azonnal utána mehessünk. A banda mindegyik tagja rendes útlevelet kapott, s mindnyájan valami üzleti ügyben jöttünk ide. Be kell ismerned, hogy az ötlet nem rossz.

- A kiviteltől függ...

- Angliában raboljuk el Mirandát, aztán interurbán fölhívjuk az öreget, és elkérjük a dohányt. Azt sem tudhatja majd, hogy melyik országban rejtettük el a lányát. Talán azt mondjuk, hogy Franciaországban, Olaszországban vagy másutt őrizzük.

- Na igen...

- Egyszóval, alaposan begyullad az öreg, mert nem tudhatja, hol a lány. Szívesen fizet, hogy visszakaphassa. Utasítjuk, hogy a rotterdami Holland Bankba utaljon át hárommillió dollárt, s ha fölvettük, talán visszaküldjük a lányt. Talán nem.

Bólintok.

- Veszélyes lenne visszaküldeni - mondom. - Végre is beszélni fog, s mindnyájan vissza akarunk térni Amerikába előbb-utóbb.

Vigyorog.

- Nem hiszem, hogy élve küldjük vissza - mondja ronda, gúnyos mosollyal. - Talán eljátszogatok vele egy kicsit, s ha elég volt belőle... egy kis baleset történik vele. Ugye, fiúk?

Végignéz a bandán. Mind vigyorog. Ilyen undok társaságot még nem láttam.

- No már most - folytatja Siegella. - Toledoban szemmel tartottalak, Lemmy. Sejtettem, hogy nem azért lógsz utána, mert tetszik a profilja. Amikor aztán a lány ide áthajózott, s te is a nyomába eredtél, éreztem, hogy hasonló ötlet jár a fejedben, mint az enyémben.

- Helyes - feleltem. - Megmondhatom, hogy volt egy kis tervem. Tudniillik érzésem szerint tetszem a nőnek. Egyszer-kétszer beszéltem vele, és hallottam több helyről, hogy érdeklődik irántam. Azt gondoltam, idejövök utána, ráveszem, hogy esküdjünk meg. Amikor az öreg Van Zelden meghallja, hogy a lánya egy gengszter felesége lett, biztosan sokat fizet a válásért.

Siegella bólint.

- Nem rossz ötlet - mondja -, de azért kismiska az enyémhez képest. Az öreg néhány ezret fizetne csak a válásért - nem annyit, mint nekem az elrablás után. Hárommillió dollárt akarok, és meg is szerzem.

Siegella föláll és odajön hozzám. Kiveszi az üres poharat a kezemből, és koktélt kever. Aztán visszahozza a poharat.

- Ide hallgass, Lemmy - mondja. - Mindent tudok rólad. Te vagy az a fickó, aki négy éve két FBI-ügynököt lelőtt. Ötven év fegyházbüntetést kaptál, és tizenhat hónap múlva megszöktél a fegyházból. Csinos teljesítmény volt, Lemmy. Egyszer majd elmondod, hogy tetted... Azelőtt Price Fremernek nevezted magad, ugye? Később Kansasban valami gengszterbandával kerültél ellentétbe, és gyorsan odébb kellett állnod, mert ha nem tévedek, ott is lelőttél egy alakot. Attól kezdve mindenféle ügybe próbáltál beférkőzni, mint amolyan csöndestárs.