Az alfa

3. Ébredés

––––––––

Irta: Anabelle de Sade

This is a work of fiction. Similarities to real people, places, or events are entirely coincidental.

AZ ALFA: ÉBREDÉS

First edition. May 7, 2025.

Copyright © 2025 Anabelle de Sade.

ISBN: 979-8231926664

Written by Anabelle de Sade.

Tartalomjegyzék

Címlap

Copyright Page

“Gyere kicsim, bukjunk alá az árnyvilágba....”

Előszó

Nanna

Rendszer újraindul... | Arcfelismerés aktiválva... | Törlés folyamatban...

Chris

2025. New York, SHC. Kedd kora délután...

Sierra és Chris... 2029

Sierra.

Chris

Sierra

2030

Chris | 2032... | Augustus 17 éjjel 03:20 | SHC

A kórház

Október

Chris

November

Szombat hajnal

Mindenkinek vannak démonjai... | Mindenkinek.

Also By Anabelle de Sade

“Gyere kicsim, bukjunk alá az árnyvilágba....”

Ez a történet a mélységbe ránt, ahol a dominancia és az alávetettség örvénylő játéka nem ismer kegyelmet.

Minden jog fenntartva. Jelen mű, annak bármely része, kizárólag a szerző előzetes írásbeli engedélyével sokszorosítható, terjeszthető vagy felhasználható.

Figyelmeztetés: Ez a mű kitalált történetet tartalmaz, bármilyen hasonlóság élő vagy elhunyt személyekkel, helyszínekkel vagy eseményekkel csupán a véletlen műve. A műben ábrázolt egyes témák, jelenetek és nyelvezet felkavaró lehet bizonyos olvasók számára. Az olvasó felelősségére ajánlott.

Előszó

Ismét belépünk a Shadows Klub labirintusába. Itt az árnyak sűrűbbek és képlékenyebbek, mint bárhol máshol; elmosódik a valóság határa, és félelmetes alakokat öltenek. Mintha az összes elrejtett félelem és titok testet öltött volna, sötét leheletként borít be mindent. Furcsa, elfojtott zajok törnek fel időnként a távolból, felerősítve a szorongató érzést, hogy nem vagyok egyedül ebben az árnyékvilágban. Adriana egykori különös álma most Erich láthatatlan kezei között formálódik, a rend és a szabályok szövedékében.

Bár a felszín alatt sötét áramlatok húzódnak – az erőszak árnyai, a halál suttogása és a tiltott vágyak kísértete –, a démonok világa nem ismer más törvényt. A szadista úrnő megalkotta a saját bálványát, és a lepke úr vörös ékszere, egy ragyogó ígéret az ujján, folytatja titokzatos munkáját.

2024 július egy késő éjszakáján, a hét utolsó napján, a Shadows Klub hálózatában különös jelzés érkezett. Adriana titkos örömére...

2025 novembere. Egy keddi estén hatot üt az óra.

New York megszokott lüktetését most szaggatott fátyolként borítja az eső. A szürkületbe burkolózó városban csak a fényreklámok vibráló színei törik meg a sötétséget. A tenger felől érkező szél sós emlékeket hoz. A Szabadság— szobor lángja halványodni látszik.

Nem messze onnan egy fehér villa kapuja lassan bezárul. A szitáló esőben egy férfi siet az ajtó felé, de az magától megnyílik előtte. Egy otthonos ruhába burkolózott, kócos hajú nő, karjaiban egy szűnni nem akaró sírással küzdő gyermekkel, futó érintéssel köszönti a férfit. Ő átveszi a gyermeket, és belépnek a házba. A férfi gyengéden a magasba emeli a kicsit, míg a sírás végre elhal. A nappali hatalmas ablakán keresztül látjuk, amint a nő a fehér kanapéra rogyik, kétségbeesetten ölelve egy plüssjátékot. A háttérben a férfi, gyermekkel a karján, lehajol hozzá, suttog valamit, mire a nő mély levegőt vesz. A férfi homlokára enyhe csókot lehel...

De...

Kanyarodjunk a város rejtett ereibe. Egy omladozó fal, rácsos védelem mögött jobbra ívelő ösvény vár. Elsuhanunk egy halk csilingelés mellett, ahogy a kávéház homályába néhány alak vonul be. Az ajtóban egy aranyló hajú nő óvatosan zárja ernyőjét. Egy férfi közeledik hozzá, arcát ezüstös borosta takarja, mintha egy rejtett mosoly árnya suhanna alatta. Ajkai érintik a nőét, karjai lassan fonódnak dereka köré. Egy hirtelen fordulás, egy lágy kacaj hangja száll a levegőben, mielőtt a nő engedne a szorító ölelésnek...

Talán ismerős árnyak tűnnek fel a te emlékeidben is. Az élet színpadán a valódi démonok gyakran álarcot viselnek. Sokan nem látják őket, sokan nem is akarják látni... Pedig ott rejtőznek mindannyiunkban... Mélyen, a felszín alatt...

Nanna

2032 Augusztus 17

Csak ülök itt. A hideg csempe alattomosan kúszik a bőröm alá. A kezem valami puhába, szőnyegszerűbe kapaszkodik. Odakintről tompa, mechanikus zajok szűrődnek be. Valami hangosan roppan. Aztán egyetlen, éles csepp koppanása...

Nanna... Na... Naa... Fejem lüktet, mintha ezer apró tű szúrna bele. Görcsösen szorítom a szőnyeget. Gyere, játszunk...

Fogaim összeszorulnak, fájdalmasan.

Ez a nyomorult nyugtató... miért nem hat már? A sötétben egy vicsorgó, sárgás mosoly sejlik fel egy pillanatra. A cigarettafüst száraz, émelyítő szaga betölti a levegőt...

Csináld csak... lassan...

– ELÉG! TŰNJ EL VÉGRE! – Tapogatom a hideg csempét, míg markomba nem akad valami éles, ismerős. A kés.

Dugd be szépen... A vigyor előttem szétterül. Egy vérerekkel behálózott, kék szempár mered rám, üresen.

Lassan...

Jobb kezem remeg, de bal csuklómon égető fájdalom hasít. Nehéz súly nehezedik a mellkasomra, a levegő alig szökik be a tüdőmbe. Jobb csuklómnál hallom a kés halk, sziszegő hangját, ahogy a bőrömbe hatol. Lassan leereszkedem, a hideg falnak dőlök. Hm... Könnyeim is elapadtak. Talán jobb lesz így... A kék szempár végre elhalványul, fejem ólommá nehezedik. Mintha mindkét kezem lángolna... a vér szaga émelyítően édes.

Hánynom kell... Baszki.

Önkéntelenül fordulok, előrenyúlva megragadok valamit, egy hideg peremet. Gyomrom görcsösen összehúzódik, és a keserű tablettákkal kevert víz sugárban lövell ki.

Jaj, istenem... marja a torkomat, az orromat...

—  Teljesen benyomtad?—   hallom a kérdést. Újra látom, ahogy egy vékony, kígyózó nyelv suhan végig a száraz ajkakon.

Szűnj meg... szűnj meg... Nem vagy valóság... Összeszorítom a szemem, füleimet eltakarom.

– Nem vagy valóság... – suttogom halkan, és végre újra elborít a sötétség.

Egyetlen vízcsepp koppan újra, majd lassan minden forogni kezd körülöttem.

Végre... tompulok... De valami zavaró... Egy... kettő... három... kopogás? Nehezen veszek levegőt. Csak képzelődsz, Nanna...

Remegve kapaszkodom a hideg vécékagylóba. Ó... de hűsít.

Újra egy hangos kopogás, és a szemeim tágra nyílnak a sötétben. Kopp... kopp... Csak meredten nézek a semmibe, nem válaszolok. Csend. Szívem lüktet a halántékomban, aztán megreccsen a padló. Valaki van a lakásban! Halk, óvatos lépteket hallok. Majd megint csend. Elment? Karomra hajtom a fejem... Csak nézek a sötétbe, mikor fémes recsegés hallatszik, lassan fordul az ajtógomb, majd kattan. Térdeimhez húzom a ruhámat, nincs erőm megmozdulni. Az ajtó halkan, suhanva nyílik. Megdermedek. A csendet egy mély lélegzetvétel töri meg, a következő pillanatban a vécéülőke fedele csapódik mellém. Hidegnek érzem a nagy kezeket, ahogy hónom alá nyúlnak a mellkasom mellett. Testem megmozdul... minden fáj, és szédülök. Hatalmas kezek fogják közre az arcom, még a füleim is égnek az érintésüktől. Fájnak a karjaim, mikor erőtlenül próbálom felemelni őket, hogy eltoljam magamtól.

Szia... – a mély hang azonnal megbénít. Gyomrom görcsbe rándul, a szégyen maró fájdalomként hatol át rajtam. Szívem a koponyámban dobog. Egy érintés suhan az arcomon, a hüvelykujja lágyan simít. Erőtlenül próbálom elkapni a kezét. Mire majdnem sikerül, a bőrömről elillan az érintés. Nyikorgás hallatszik, majd a víz csobogni kezd. Valami beleesik a nedves mélységbe. Testem egyre hevesebben követeli a megváltást. Összeszorítom a lábam, míg a kínzó áramlás végre elapad. Most egy halk kattanás hallatszik.

– Mennyit vettél be? – a kérdés élesen hasít a ködbe. Összeszorítom a szemem. Ruhám pántja lecsúszik a vállamról. Nehezen emelem a karom... minden mozdulat a csontjaimig fáj. Homlokomat dörzsölöm, majd kétségbeesetten befogom a fülem.

– Ssss...

– Mennyit vettél be? – egy erős kéz ragadja meg a karom, és elhúzza a fülemtől. – Mennyit?

– Nem számoltam... – motyogom elhaló hangon, és lassan ringatni kezdem magam. Egy hideg anyag ér az arcomhoz. A szorítás a karomon megszűnik. Abbahagyom a ringatást. A nedves érintés hűsíti az égő bőrt az arcomon, lágy, törlő mozdulatokkal. Csak a sötétségbe bámulok.

– Nem csináltam jól, igaz? – suttogom a semminek.

– Mit? – egy rövid, éles hang. Agyam lassan, kínkeservesen próbálja felfogni... Mit? Mit tettem?

Az ajkaimat törli, majd az államat. Újra hűsíti az arcomat, a homlokomat, aztán gyengéden elsimítja a hajam a fülemnél.

– Figyelj, kicsim – sóhajt halkan, vár egy pillanatot. – Van sejtésed arról, ki vagyok?

*Kicsim?* A szám nehezen engedelmeskedik. Lassan megrázom a fejem.

– Tudod, hogy miért vagyok itt?

Fülem bedugul, mintha víz alá merülnék. Újra megrázom a fejem.

– Vagy mentős vagy... vagy a halál angyala... – egy halvány mosoly suhan át az ajkaimon. Hideg kezek fogják közre az arcomat. Fülemben furcsa pattogás hallatszik. Milyen óvatos, puha érintés... Közel hajol. Érzem a hűvös leheletét az arcomon. Friss, mentolos... még a szemem is enyhül tőle.

– Melyik akarod, hogy legyek?

*Tessék?* A kérdés még tompán visszhangzik bennem. De... én már...

– Remélem az utóbbi... – sóhajtok fel. Minden erő elhagy, fejem lassan előrebukik. A sóhaj már képtelen elhagyni a torkomat. Képtelen vagyok tartani magam.

Hosszan, mélyen beszívja a levegőt.

– Hahó! Maradj velem... – A hangja közelről szól. Valami erős, mégis ismeretlen érintés fogja az arcom. Remegve keresem a támaszt, a karját. – Hallasz?! – A hang tompa, mintha távolról jönne. Egy enyhe rázás billent ki a bizonytalanságból. Megfogom a karját. *Furcsa ez az anyag... mintha nem is...*

– Hm... Igen... – suttogom, és kezem lassan felkúszik a karján. Valami meleg áramlatot érzek, ahogy lélegzik. Elengedi az arcom, de a kezeimet a sajátjába zárja. A következő pillanatban egy éles, hirtelen szúrás hasít belém. Épp csak a bőröm érinti, de lassan végigsimítom rajta. Az álla... érdes. Szakáll borítja. Az ujjamhoz képest széles és markáns. Az ajkaihoz érek, még mindig érzem rajta valami friss, mentolos illatot. Az orra... hosszúkás, szélesebb a tövénél, feljebb a bőre puha és sima. Milyen különös... A szemöldökét érzem, sűrűn ívelt. Kisujjam véletlenül hozzáér a füléhez. Oldalt haladva a finom érdesség hirtelen sima, rövid hajba vált. A halántékánál azonban minden elsimul, mintha hátra lenne fésülve. Valami megváltozik az arcában, érzem.

– Telefonálnom kell – fogja meg erősebben a kezem, és hallom a távolodó lépteit. Hm. Bizseregnek az ujjaim, furcsán. Megfogja az állam, lassan felemeli az arcom a sötétség felé. Sajnálom, hogy csak a saját, bizonytalan tükörképem néz vissza rám. *Biztosan jóképű...* Simogatom az ujjaimmal a képzeletbeli arcvonásait.

A telefon hosszan cseng ki valahol a távolban, miközben a hüvelykujját lágyan az ajkaimon tartja.

– Mondd, hogy élet— halál kérdése, vagy kirúglak – morog egy távoli hang a vonalban.

– Erősítsd meg a címet.

– Mi van?!

– A cím... nem stimmel...

– Boldogulj, majd megnézem este – jön a válasz, hanyagul.

– Igen is... – hallom a mély, morgó sóhajt. Aztán rövid csend. – Mit szólsz egy zuhanyhoz? – A kérdés váratlanul ér.

*Zuhany?* Halvány mosoly fut át az arcomon. Lassan,  észrevétlenül bólintok.

– Akkor menj el – suttogom nehezen. – Legalább befejezem, amit elkezdtem...

– Be akarod fejezni? – A kérdés hirtelen, élesen hangzik. *Mi?!* Szemem tágra nyílik a sötétben, de semmit sem látok. Gyengéden,  törékenyen fogja meg a csuklómat. – A jelek szerint ez lesz a harmadik próbálkozásod. Sokkal, de sokkal mélyebben kell vágni – súgja a fülembe, mély hangja melegen simítja végig a nyakamat. – De ha ügyes kislány leszel, és lezuhanyozol, segítek lekapcsolni a csúnya kis gondolatokat itt... – böki meg halkan a homlokomat.

Én pedig... nevetek. A helyzet abszurditása valahogy megnyugtató. Vagy  csak a félelem furcsa reakciója ez. Valahonnan a mélyemből tör fel ez a fura, szánalommal kevert ironikus érzés, ami valahogy nevetségessé teszi a szavaimat.

– Nem vagyok kislány.

Csend. Aztán elenged.

– Valóban?

– Huszonhat vagyok – vágom oda, és mereven nézek előre. Kinevet.

– Azta – és megfogja az arcom. – Ne segítsek zuhanyozni akkor? – finoman fordítja a fejem. Rájövök, hogy nem előttem áll, hanem mellettem.

– Boldogulok – felelem élesen.

– Szeretném látni.

– Mit? Ahogy felvágom az ereimet? – pattan ki belőlem. *Hű, ez furcsán hangzott.*

Kicsi csend telepszik közénk. Olyan lágyan simítja végig az arcom, mintha egy lepke szárnya érintene.

– Nem jobb úgy meghalni, hogy nem egyedül nézel szembe a halállal?

Fejem zúg. Lassan lehunyom a szemem...

– A halál már első alkalommal elvégezhette volna a dolgát rendesen. Elvette tőlem a fényt – lököm el a kezét az arcomtól, és újra a földet tapogatom magam előtt. Valahol itt kell lennie...

– Ezt keresed? – megfogja a kezem, és a tenyerembe teszi a hideg kést. Csak hallgatok. Hallom, ahogy a felettünk lakó bekapcsolja a zuhanyt. – Életlen.

– Ez van... – kapkodok levegőért.

– Csak karcolást okoz a bőr felső rétegében. Lényegében cibálja a húsod. Azért ég most is az előző vágás. Ha így marad, elfertőződik – erősen szorítom a kés markolatát. – Nos? – a hang felé fordítom a fejem. – Megteszed, vagy sem?

A kés súlya elnehezedik a kezemben, de nem emelem.

– Nem – mondom halkan, hangom elvész a térben. – Most nem... Amíg itt vagy... addig biztosan nem.

– Kár. Végignéztem volna. – A hangja közelebb jön. – Tudod, mi a szép a halálban?

A hideg acél érintése emlékeztet a valóságra.

– A szenvedés? – kérdezem.

– A felszabadulás – feleli. Hangja lágy,  álomszerű. – Amikor minden súly lehull. Amikor a test végre feladja a harcot, és a lélek... kitör ebből a törékeny börtönből. Az... – A kés eltűnik a kezemben. A fejemet valaki óvatosan megemeli. – Amikor robbanva válik eggyé a mindenséggel, újra és újra. Nem ismerős ez valahonnan?

– Mire kéne emlékeztessen? – A homályban forgolódó képek nem adnak választ. Rövid csend. Aztán egy halk kuncogás.

– Huszonhat vagy, mi?

– Tudtommal – felelem. Hangom bizonytalan.

– Keféltél már úgy isten igazán?

– Tessék? – A kérdés váratlanul ér. Fejemet rázom. A hang távolabb kerül, egy halk koccanás hallatszik. – Maradjunk annyiban, hogy nekem sosem kellett pasi az életembe.

– Hogy tessék? – A kérdés visszhangzik. Kezem remegni kezd, ahogy lassan hátratolok egy tincset a homlokomról.

– Hallottad.

– Szűz vagy?

– Nem – rövid csend. – Csak sosem voltam pasival.

– A csajod akkor hol van most?

– Csajjal sem – lábam remegni kezd, ahogy lassan feltápászkodom. Kinyújtom a kezem a sötétben, tapogatózom, míg a hideg csempe meg nem érint. – Tizenhat évesen feldugtam anyám dildóját – mondom halkan. Hallom, hogy megmozdul. Kezem valami simába, hűvösbe ütközik. A zuhanyfüggöny.

– Ó, elfelejtettem, hogy te az elcseszett generáció vagy – nevet. Aztán csend. – Várj, mi?! – A hangban döbbenet van. Halvány mosoly jelenik meg az ajkamon.

– Megleptelek? – A falat keresem, a hideg, ismerős felületet. A csapot tapintom.

– Miért tesz ilyet egy kamasz?

– Mert a szüzesség szent dolog, és nem akartam senkinek odaadni csak úgy.

– Csak úgy? A pornóiparban jól fizetnek egy ilyen jelenetért. És még szakértők is csinálják, garantáltan a kellemes érzést. – Végre megtalálom a csapot. Megnyitom, várom a víz melegedését.

– Anyám nem engedte volna.

– Hát persze. Mellékesen, furcsa, hogy a szüzesség szentségéről beszélünk, mikor most akarjuk felvágni az ereid, hogy eldobd az életed.

A víz lassan melegszik, hallom a halk sistergését.

– Ennek az életnek semmi értelme.

– Szex nélkül meghiszem – feleli. Lassan a hang felé fordulok. Ruhámba törlöm a vizes kezem.

– Menj el. – Nem tudom, ki vagy, mit akarsz... Csak húzz el innen. Nem ismersz. Egyáltalán mi a francért beszélsz többes számban?

– Igazad van. Ez a hely... nem az én világom. Sőt, a pillanatnyi tétlenségem érezhetően apasztja a bevételeimet. Valahol egy jómódú, harmincas várna, nem pedig ez a...

Szájam sarkában keserű vonal húzódik.

– Te jó ég. Prosti vagy? – A hang döbbenetet fest a levegőbe.

– Kétlem, hogy egy... ilyen foglalkozású személy idegeneknek tárná fel a lelkét.

– A pénzért bármire képesek – jelentem ki, hangomban ridegség. A következő pillanatban a tér hirtelen megváltozik. Hátam kemény, hűvös felületbe ütközik. Arcom ismét ismerős, erős kezek között találja magát. Izmaim megfeszülnek, lábujjaim hegyére állok, keresve a támaszt.

– Te mivel fizetsz? – A mentolos lehelet eléri az arcom, de a hang mélyebb, rezonálóbb, mint korábban. Gyomrom összerándul, minden porcikám riadót fúj. Lábaim közé szorítok, furcsa, nedves érzés fut végig rajtam. *Mi ez? Bugyim nedves tapintású. Folyok?*

– Lám, lám... – A szakáll érdesen súrolja az arcom. – Folytassam? – A suttogás a fülembe kúszik, és szemhéjam akaratlanul összeszorul. Arcom lángol, szívem hevesen dobog, de a válasz elakad a torkomon.

– Hmm? – A nedves érintés a fülcimpámon végigcsúszik. Hátra akarnék lépni, de a hideg csempe fal megállít. Lassan elenged, keze a nyakamra vándorol, ujjaival teljesen átéri a torkomat. A levegő elszakad. Megemelkedem, ijedten kapok a karjához, de a szorítás nem enyhül. Lassan, fokozatosan szorul a markában a nyakam. A nyelés lehetetlenné válik.

– Halljam – fogai finoman belekapnak az államba. Válasz helyett csak egy fulladozó nyögés hagyja el a torkomat. Görcsösen markolom a ruháját a karján, könyörögve a szabadulásért.

– Egyben igazad van... – A szorítás végre enged, és ahogy sarkam újra a földet éri, kezem a fájó nyakamhoz siklik.

– Miben? – kérdezem rekedten, hangom alig hallható suttogás.

– Abban, kislány... – A ruha pántja visszakerül a vállamra, a finom érintés ismerős. Az érdes borosta ismét az arcomat érinti. – ...hogy mindenre képes vagyok.

Mellkasomban egyetlen, hatalmas dobbanás. Fülemben éles,  elviselhetetlen sípolás kezdődik, mintha fejem bármelyik pillanatban szétrobbanhatna. Aztán... csend.

§

Mindenre képes vagyok...

A kijelentés vibrál bennem, ismeretlen forrásból, ahogy kinyitom a szemem. Hm... A sötétség változatlanul fogad. *Csak egy álom volt...*

Mélyebbre húzódom a takaró alatt, de egy apró mozdulat a karomon éles fájdalmat szül. Ujjaim óvatosan tapintják a sebtapaszt a csuklómon.

– Mi? – Felülök, kezem tétován végigsimítja a testemet. Hajam érdes, szikkadt. *Rózsaillat?* Szagolom. *Mi ez a finom anyag a bőrömön?* Mellem vonalát követem az szememmel. – Selyem? – Megállok. Tarkómon hűvös levegő suhan végig, apró libabőr fut végig a testemen. A levegő sűrűbbnek, nehezebbnek tűnik, lélegzetem is akadozik. – Van itt valaki? – Lassan felemelem a takarót, kitapogatom az ágy szélét, és óvatosan kászálódok ki. – Hahó...? – Felállok, bizonytalanul megkapaszkodom az ágy oszlopában, és előrenyújtom a kezem a sötétben. Négy óvatos lépés, és kezem a hideg ajtófélfát érinti. Úgy érzem, a levegő megmozdul a hátam mögött. Lágyan végigsimít a bőrömön, mintha... egy meleg, láthatatlan ölelés venne körül.

*Képzelődöm... Csak... képzelődöm...*

Sóhajtok, és lehunyom a szemem. Homlokomat érintem. *Lázas lehetnék.*

*Nincs itt senki, Nanna... Senki...*

*Nyugodj meg...*

– Azon agyalok... – A hang a hátam mögül érkezik, váratlanul.

– Jesszus! – Megfordulok, szívem vadul kalapál, ahogy hátrafelé tántorgok, a pánik hideg hulláma fut végig rajtam. Olyan érzés, mintha a semmibe zuhannék. A puha szőnyeg hirtelen eltűnik a talpam alól, és a nappali hideg járólapja élesen hasít a bőrömbe. A hidegtől testem azonnal megfeszül, ösztönösen próbálom takarni a megfeszülő melleimet, de arcom lángra lobban a zavartól.

– Hogy csináltad?

– Mit...? – Hangom remeg, az egész testem reszket.

– Fájt?

– Miről beszélsz? – kérdezem, karjaimat a mellem előtt keresztezve. Lassan, óvatosan lépek hátra. Bal kezem a derekamon... jobb tétován tapogatja a levegőt a sötétben.

– Nos... – A padló halk nyikorgása jelzi a közeledését. Két lépést hátrálok, a hideg pult éle koppan a derekamnál. – Azt a szent kis hadműveletet... – A mentolos lehelete újra a bőrömön táncol, mellkasomban egyre hevesebben dobog valami. – Megmutatod?

– Szent hadművelet? – A hangja közvetlenül a fülem mellett vibrál.

– A dildósat.

– Nem – suttogom, hátrálva a pult széléig. Keze hirtelen a karomat szorítja.

– Ne! – Nyúlok előre a vakhitű védekezéssel, de már a pulton ülök. Keze a derekamon nyugszik, de bőröm apró, ideges hullámokat vet alatta, ahogy próbálok elhúzódni. Szakálla finoman szúrja a fülem tövét, ahogy lehajol.

– Nincs rajtad bugyi... – A szavak súlya meztelenebbé tesz, mint a hiányzó ruha. Derekamról lecsúszik a keze, de érzem a közelségét, a pulton támaszkodik mellettem. Borostája finoman dörzsöli az arcom. – Olyan csupasz vagy odalent, akár egy kislány. És elmondhatatlanul kíváncsivá tettél. Milyen színű volt az a dildó?

– Tessék? – dőlök hátra, de a karom, melybe kapaszkodom, már alig tart. A levegőben érzem a közelségét.

– Halljam... – Lehelete érinti az ajkam, szakálla zavaróan bizserget. – Meséld el nekem.

– Nem emlékszem – hangom remeg, idegenül.

– Akkor még láttál? – Keze finoman igazítja a hajam az arcomnál, de a mozdulat nem megnyugtató, inkább felfedező.

– Igen... – fújom ki a levegőt, bőröm apró dudorokkal borított.

– Emlékezz vissza rá. Milyen színe volt? – *A színe? Szín, szín... A sötétség mögött a színek kavarognak, megfoghatatlanul.*

– Kék... talán... – szorítom össze a szemhéjaimat, mintha a sötétségből kellene előhívnom a képet. – Asszem... kék.

– Szép szín. Eres volt? – Lehelete végigsimítja a nyakamat, a szavak lágy érintése alatt valami mélyebb, fenyegetőbb vibrál. *Eres?*

– Nem tudom.

– Ó, dehogynem tudod... – suttogja újra, hangja bársonyos, de a jelentése éles. Alig ér a karomhoz, mégis érzem a bőrömön a lassú, felfedező mozdulatát. Megfogja a kezem, lassan előrehúzza, kinyitja a tenyerem. Az ujjbegyeim finoman siklanak valami puhán, melegen. A bőr alatt valami lüktet, erősen, szabályosan. Teljes tenyeremmel érzem most. – Hm... – Arca az enyémhez simul, a lélegzete forró. – Ilyen volt? – Óvatosan kulcsolja az ujjaimat valami köré. Érzem a lüktetést, az erős, megfeszülő formát a finom bőr alatt. *Hm?* – A mély hang a gyomromban rezonál, forróság önt el. Kezem remegni kezd.

– N... Nem – fújom ki a levegőt, keze erősebben zárul az enyém köré. Alig érem át. A lüktetés egyre erősebb. *Ó, te jó ég... Te jó ég!* A sötétség mögött valami kékesen vibrál. Fülem bedugul, bőröm lángol. *Mit tegyek most? Csak fogom. Nem merem mozdítani a kezem.*

*Nanna...*

– Mutasd, hogy csináltad... – A hangja közeledik, és egy lassan kúszó érintés jelzi a hálóingem alja felé vezető utat a combomon. – Használd most az enyémet. – A suttogás a nyakamnál landol. – Ez mégiscsak igazi... – A lélegzete meleg a bőrömön.

– Ki... kisebb volt – szökik ki a szavam, és elengedem a képzeletbeli alakot. – Sokkal kisebb – hebegem, miközben a valóságos anyagot a combomról húzom.

Csend. Aztán egy halk kuncogás, mely egyre hangosabbá válik, majd elhal a sötétben. A kék szempár, mely néha ott lebeg a semmiben, most nem látszik.

– Ó, kicsikém, helyben vagyunk – a cipzár hangja ideges zizegéssel hasítja a csendet. Görcsösen szorítom a ruhát a térdemig. Szívem vadul dobog.

– Anyám nemsokára hazajön, menj el – suttogom, hangom alig hallható.

– Kétlem – vágja rá a hang, magabiztosan.

– Tessék? – emelem a fejem a hang irányába. A hűtő halk morajlása vegyül egy éles, sistergő kattanással.

– Mikor ment el?

– Tegnap? Betegápoló.

– A kis barátjához, Benhez – közli a hang.

– Ki? – rázom a fejem értetlenül.

– Nem tudtál róla? – A szék lábainak tompa koppanása hallatszik a járólapon, ahogy a hang közelebb jön.

– Nem... – sóhajtom, gondolataim kavarognak. – Anyának apa halála után nem kell senki. Ő mondta.

– Az ember változik – valami koccan a pulton. – Nos, a kaja elfogyott. Bevásároltam – jelenti ki a hang. – Gondoltam, elviszlek magamhoz, de mivel az idegen hely lenne számodra, inkább elkerülök még egy pánik ájulást.

– Ki ájult el? Mi? Miről beszélsz? – fordulok a hang felé, mely mintha a bal oldalamról érkezne.

– Olvasom, rendben? —  Kedves Nanna... Benhez fogok költözni. Nem tudom, mikor jövök haza újra arra, hogy vérben találjalak. Bocsáss meg nekem, de nem megy tovább. Amint Bent felkészítem rád, visszajövök érted. Szeretlek, anya.—   – A levegő hirtelen édeskés, idegen illattal telik meg. Érzem a forróságot az arcomon, a nedvesség lassan csorog lefelé. Ajkam remeg, mellkasomban szorító érzés elviselhetetlen.

– Hazudsz – motyogom, a szavak alig formálódnak a számon. – Anya nem tenne ilyet.

– Itt volt a pulton – egy papír érinti a kezem. Elkapom, és görcsösen összegyűröm.

– HAZUDSZ! – kiáltok, nyálam csorog, hangos zokogás rázza a testem. Idétlenül hadonászom a pulton ülve, a lábam nem ér le. Leugrom. Kinyújtom a kezem a sötétbe, de egy lépés, és valakinek a karjaiba zuhanok. – Hazudsz! – sírom, és ököllel ütöm a mellkasát.

– Nyugi... – próbálja megfogni a kezem, de valahonnan erő tör fel bennem, csak ütök tovább. – Hé, Nanna. Állj le – szól rám a hang. – Állj le... – A szorítása fájdalmas, éget, ahogy a bőröm húzódik. Megmozdulni sem bírok, olyan erősen fog.

– Eressz! – dobbantok a lábammal a hideg járólapon, a fájdalom a térdembe hasít. A szorítás még erősebb lesz, a fejemet is lefogja.

– Nyugi... – hallom a tompa hangot, szíve vadul ver a fülem mellett. – ...

– Hazudsz... – bőgöm.

– Bár tehetném... – egy csók érinti a hajam, de a karjai nem engednek. – Sosem hazudok – szorít meg még jobban. *Nem igaz... Ez nem valóság...*

– Nem... nem... Kapok... levegőt...

– Add ki magadból... – a hang a nyakamhoz simul. – Add csak ki... – ölel, és dühösen markolom a saját lábamat, a szorítás csak erősebb lesz.

– Ááá! – A hangom éles sikolyként hasít a csendbe, a fülemben visszhangzik a saját kiáltásom. Az arcom lángol, mintha forró vasat nyomtak volna rá, de a sötétség nem enged. – NEEEMMM! – A nyakam húzódik, a szalagok megfeszülnek, de a szorítás nem enyhül.

– Úgy – a lehelete forrón érinti a fülem, és a szorítás végre enged. – Ügyes... – A hangja halk, de a mellkasa alatt dobogó szív hevesen lüktet. A kezem görcsösen markolja a combomat, a körmeim mélyen a húsba vágnak. Egy halk reccsenés jelzi, ahogy az izmok ellazulnak. – Jobb? – kérdezi suttogva.

*Nem. Meghalni akarok.* A forró könnyek újra elindulnak, patakokban folynak az arcomon.

– Menj el...

– Az nem fog menni – a lágy érintése a hajamon megállítja a remegést. Valami finom anyag törli végig az arcom. Mély lélegzetvételének zaja közelről hallatszik. *Mi a franc...?* Sírok, és remegő ujjaim a ruhájába kapaszkodnak. A puha szövet idegen a bőrömhöz.

– Mit akarsz tőlem? – Az orromból valami nedves csorog, felszívom, a kézfejemmel törlöm, majd a szememhez emelem. – Megkefélni?

Nevet. A teste közelebb húz, érzem a kezeit a derekamon.

– Fúúú – egy apró, nedves érintés a nyakamon. – Ingyen nem kefélek.

A testemen finom remegés fut végig, mintha apró elektromos kisülések táncolnának a bőröm alatt.

– Azta – egy szánalmas, halkan elfojtott nevetés szökik ki a számon. – Talán akad valahol száz dolcsim... – újra az orromhoz nyúlok, felszívom a nedvességet. – Vedd el, aztán hagyj magamra.

– Jó pár nulla kéne még, kicsim... – a halk nevetése lágyabb, az ölelése enyhül. Egy puha érintés a vállamon. *Persze...*

– Az imént még azt mondtad, használjam a farkad – motyogom, a szavak  hallhatatlanok. *Istenem, miket beszélek?!*

– Az az ajánlatom még áll... de nem jelenti azt, hogy kefélünk. Csak kölcsön adom kicsit.

*Mi?* – Nevetek, a hangom  egy kicsit hisztérikus. *Nem látja, hogy ez nevetséges?*

– Ami azt illeti... prémium vagyok – A hangja elhallgat egy pillanatra, de a jelentése elkerül. *Prémium? Mint egy termék?* – Lenyugodtál?

– Nem tudom – morogom, a szavak keserű ízt hagynak a számban. *Látná, milyen képek villannak be...* – Legszívesebben felgyújtanám anyám, mint egy boszorkányt.

– Ó, mi a bajod a boszikkal? – A hangja lágyan nevet, és érzem, ahogy a támasz megszűnik. Hátralépk, a hideg lassan kúszik fel a talpamon. A derekam valami keménynek ütközik. Lassan fordulok, a pult éles szélét tapintom meg. *Boszorkányok...* – Bajom a boszikkal?

– Semmi. Csak... ki képes ilyet tenni a vak gyerekével? – A lábaim egymáshoz simulnak, keresik a meleget.

– Az – hallom a halk öntés zaját – aki már nem képes együtt élni más démonaival – A kezembe egy pohár kerül. Felemelem, a számhoz vezetem. Egy gyengéd érintés segít. A pohár az ajkaimat érinti. Narancslé. Mély sóhajjal iszom, a folyadék lassan csúszik le a torkomon.

– Hn... – megtörlöm a szám, óvatosan leteszem a poharat. *Ez jólesett.*

– Rendet kéne itt bent rakni – A homlokomon egy gyengéd lökés. Összehúzom a szemem.

– Kilenc év alatt két dilidokinak sem sikerült – motyogom, újra megtörlöm az orrom. – Hajrá, Mr. Prémium. – Csend. Csak a halk lélegzetét hallom.

– Sokat megengedsz magadnak, kicsim... – A lehelete az arcomon libben.

– Már nincs mit vesztenem – mosolygom, bár a sötétben senki sem látja. Egy pillanatnyi csend, aztán gyengéden megfogja az állam, felemeli az arcom a semmibe. Keresem a karját, megtalálom. – Mi az? – Pislogok a sötétben, hátha valami megváltozott.

– A dokik mit mondtak a szemedre?

– Nem tudnak rá mondani semmit. Egyszerűen... – eltolom a kezét – nekem vaksötét minden. Először ideiglenesnek hitték, a baleset miatt, de a napokból hónapok, a hónapokból... – Sóhajtok – évek lettek.

– Milyen baleset?

– Tényleg erről akarsz beszélni? – felemelem a fejem a hang irányába. Csend. Aztán a hajam mögé simít valamit.

– Illene ide egy szép gyöngy...

– Gyöngy? – *Miért mondja ezt? Látja talán...?*

– Mellesleg... – szívom be a levegőt, ajkaim összeszorulnak. – Kíváncsi vagy? Azt, amit két orvos sem tudott elűzni. – ...mit nem tudott két dilidoki helyrehozni? – kérdi, bár a válasz súlya már ott lebeg a nyelvem hegyén. *A rémképeket. A hangokat, amik belülről szólnak.* – Elmondod nekem?

*Nem!*

– Megyek... pisilek előbb... – A padló hirtelen távolinak tűnik, a lábaim mintha gyökereket eresztettek volna. Egy pillanatig csak állok, a hideg pult szélét keresve a kezemmel.

– Erre... – egy gyengéd érintés a karomon, valaki finoman oldalra terel.

– Kösz – mosolyom halvány, de ő. Kinyújtom a kezem, a sima ajtófelületet tapintom. Lejjebb csúszik a kezem, megvan a gomb. Benyomom, és a mechanika halk kattanásával enged az ajtó.

Lassan húzom magam után a nehéz ajtót. A zárat halkan,  tapintással fordítom el. *Lassan, Nanna... lassan...* Épp csak a kezem érzékeli a retesz helyére kattanását. *Megvan.* Egy mély sóhaj szökik ki a tüdőmből, és a fejem lehanyatlik.

A forró könnycseppek lassan csorognak végig az arcomon, a testem apró rángásokkal válaszol, ahogy elengedem a kilincset. Egy füstölgő, kék szemű rém villan fel a belső sötétségben, ráncos, vörös arcával vicsorog, sárga fogai élesen rajzolódnak ki a semmiben. *Na... Na... Te kis hazug...* Remegő kézzel takarom el a szám, mély levegőt veszek, de a sikoly néma marad a tenyeremben. Az öklömbe harapok, minden erőmmel elfojtva a hangot.

*—  Ez az...—  * – morogja a szörny a belsőmben, hosszan kinyújtja képzeletbeli nyelvét, lassan nyalja meg a szája szélét. *—  Érzed már? Kezd jólesni... Igaz?—  *

*Nem, nem, nem... Nem...* Befogom a fülem, erősen összeszorítom a szemhéjam. *Semmi sem fog megváltozni...*

Egy óvatos lépés előre, a hideg porcelán peremét tapintom. A csapot keresem, finoman elfordítom, vékony sugárban csorog a víz. Csak állok, a szívem hevesen dobog a csendben.

*Hm... végig rosszul csináltam!* Egy kígyózó gondolat suhan át az agyamon. Először kissé előrehajolok, kinyújtom a kezem... *szennyeskosár... Hol a szennyeskosár?* Vakon matatok a levegőben, mígnem a lábam valami puhának ütközik. Felnyitom a fedelét, és a ruhákat tapintom. *Itt kell lennie a köntösnek. Tegnap tettem ide...*

Ismerem az anyagát, puha, plüssszerű. *Megvan* – halvány mosoly jelenik meg az arcomon. Mozgatom, tapogatom, keresem a végét, és kihúzom a hozzá tartozó övet. *Mindig rosszul csináltam...*

Kicsit elfordulok, kinyújtom a kezem, de falba ütközik. Lassan fordulok újra, míg a vécétartály érintésével tájékozódom. A fejem felett érzem a hűvös huzatot. Felnyújtom a kezem, az valami érdes fába ütközik. *Remek.*

Lehajolok, kitapogatom magam előtt a vécéülőke lehajtott fedelét, megtámaszkodom a falban, és óvatosan emelem a lábam. Lassan, egy kicsit beljebb lépek, és felegyenesedem. A műanyag fedél enyhén megroppan, de tart. A falba kapaszkodom. A jobb kezem görcsösen szorítja az övet. A mellkasom nehézzé válik, és remegve fújom ki a levegőt. *Mindjárt...* Lassan felemelem a kezem az ablak pereméhez, vastagon áll rajta a por. Előrébb nyúlok, húzom az övet. De semmi ellenállás. Kicsit jobbra, megint semmi. *Talán feljebb...* Felemelem a kezem, és a hideg vasrácsot tapintom. Ösztönösen átkötöm rajta az övet. Csak találgatom, hol lehet a hurok, próbálom húzni. És végre megfeszül.

Végighúzom rajta a kezem. Elég hosszú. Tekerem, a nyakam köré helyezem, fordítom, egy hurok, még egy... és lépek.

A kötél szorítása elnémítja a külvilágot. A légcsövemben valami roppan, a fülemben csak zúgás. Kapkodok a nyakamhoz, de a levegő nem talál utat. A lábaim ritmus nélkül csapkodnak a semmiben, minden egyes izmom megfeszül, majd görcsbe rándul.

– Tzz... – A kifújt levegő sípol, a testem elnehezedik. A kék szemek, amiket nem látok, lassan beleolvadnak a mindent elborító sötétbe.

– NANNA! – A hang a semmiből hasít, és hirtelen felemelekedom. – Baszki! – A mozdulattól az öv a nyakam körül meglazul, a világ velem együtt forog, míg a mélybe zuhanok. – Nanna, válaszolj! – A fejem lassan, óvatosan mozdul, és a tarkómba nyilalló fájdalom ébreszt. A jobb könyököm lángol, a fejem lüktet... – Nanna... – A nevem suttogása eléri a fülemet, egy lágy érintés simítja lángoló arcomat.

– Hm... – nyögök. A nyálam sűrűn tapad a torkomhoz, képtelen vagyok lenyelni. Az egész testem remeg, apró rándulások futnak végig az izmaimon. Az ujjaim alig engedelmeskednek.

– Te jó ég... – Egy megkönnyebbült sóhaj rezdül a közelemben. A levegő melege lágyan ölel körül. Nem látom, honnan jön, de a bőrömön érzem a simogató érintést. Puha. Nagy kezek tapogatják a karomat. A mély lélegzetvétel, ahogy a hajamba fújja, a fás mentol illata keveredik valami ismerős, lágy növényi illattal. A pánik szorítása lassan enged benne, a szívének vad dobogása, melyet a saját fejemben lüktető ritmusnál is hangosabban hallok, minden egyes lélegzettel lassul. – Minden rendben... Nem vagy egyedül... Itt vagyok... – Csak reszketek, az ajkaim remegnek, és érzem a puha anyagot, ahogy a tarkómra húzza. Takargat.

*Itt vagyok...* – A suttogás visszhangzik bennem, és lehunyom a szemem. *Jó ez a ringató ölelés... Jó...* A kezem lassan visszanyeri a melegét. *Ez olyan kellemes...* Újra hallom a mély lélegzetvételt, a remegésem csillapodni kezd. Csak a lélegzetének ritmusát hallgatom. *Hogyan képes ilyen lassan lélegezni?* Nem tudom, mennyi ideig hallgatom ezt a nyugtató lüktetést.

*Erős... nyugodt... mély...* Nehezen nyelek.

– Még mindig itt vagy? – Hangom alig hallható. *Talán nem is hallotta.* Lábfejemet óvatosan mozdítom. Bokám élesen nyilallik. Az egyik roppan egy halkat, a másik mozdulatára valami hideg, apró szúrás éri.

– Itt vagyok – Ajak érinti a homlokomat, forrón. Hosszan szívja be a levegőt.

– Mi van a harmincassal? Nem vár? – Hangom rekedt, fájdalmas. Torkom ég. Nincs válasz. Lassan mozdítom a nyakam, érzem a puha anyagot az arcom mellett, fülem kissé meggyűrődik. – Hm?

– Hm? – hümmög vissza, és karja megmozdul. Hajam igazítja a tarkómnál, keze óvatosan simul a bőrömhöz.

– Mi az? – kérdezem, de keze finoman megszorítja a tarkómat. Annyira jólesik, hogy hátraejtem a fejem. – U...

– Agyalok.

– Min? – Sóhajtok, ahogy érzem a vér lassan keringeni az agyamban.

– Azon... – kezdi, de elhallgat egy pillanatra, miközben tovább masszírozza a nyakam. Várok. – Azon agyalok, hogy jól megkeféljelek, vagy inkább megbüntesselek?

– Tessék? – A levegő elakad a torkomban, és egy pillanatra egy szürke villanás hasít a sötétségbe, majd újra minden fekete.

– Úgy döntöttem, elveszem a tested feletti döntés jogot.

*Mi...?!* – A nevetés idegesen tör fel, de valami éles, szúró fájdalom hasít a torkomon, köhögni kezdek, fulladozva.

– Neked nem kell? Akkor majd én... – Erős ujjak szorítják az állam, és egy szomjas, könyörtelen erő kerekedik felül rajtam. A levegő elvész, szívem a fülemben dobog. – Lássam azokat a démonokat... – A suttogás az ajkaimon ér véget, egy puha érintés lángra lobbantja az arcomat. Görcsösen markolom a puha anyagot a közelemben.

Egyetlen, apró érintés. A szorítás enyhül, egy ujj lassan végigsimítja az ajkamat. Lélegzetem szaggatott. Óvatosan simul a keze az arcomra, finoman emeli a fejem. Az orra az enyémhez ér, majd újra az ajkaimra talál. Lágyan feszíti szét őket, érzem a lélegzetét, a mentol hűs illatát, és nyelve játékosan siklik az ajkaim közé. Furcsán kellemes... a borostája finoman érinti a bőrömet. Apró, bizsergető szúrások, az ajkai puhasága... Elengedem a plüsst, és nyelvem öntudatlanul mozdul. Nyelni képtelen vagyok, csak szédít ez a nedves, lágy érintés. Az ajkam enyhén húzza, és levegőért kapkodok. Újra felemelem a fejem, többet akarok. Megtalálom az ajkait, onnan szippantom a levegőt, de ő újra megnyitja az ajkam, nyelve puhán, mélyen behatol, az enyémmel játszik. Újra elveszítem az egyensúlyom, de az érzés... semmihez sem fogható. Csak olvadok a csókjában. Mintha soha nem érne véget... Szédülök, hallom a lélegzetét az arcomon. Küzdök a fulladás ellen, mire egy pillanatra elenged. Épp csak levegőhöz jutok, újra megfogja az arcom, megbillenti a fejem. Újra az ajkaimon van, nyelvem mozdul, a szám tágabbra nyílik, a csók mélyül.  falja az ajkaimat... éhesen, vadul. Alig tudom követni, fogam a fogának koccan, és élesen beleharap az alsó ajkamba.

– Hnn... – préselődik ki belőlem fájdalmasan, és görcsösen megragadom a vállát, mire elenged.

– Ó, de jó... – Lágy csók következik, de szédülten tántorodom el. *Igen... ez valóban... perzseli az ajkaimat, még a nyálam is kicsordult...* – Akkor vázolok pár dolgot... – Remegve törlöm a számat. – Van pár kamera a lakásban... – Még mindig a csók hatása alatt lebegek. – Azt gondoltam, a mosdóba nem kell... de mától ott is lesz. – *Kérek még egy ilyen csókot.* – Mivel ma nem éltél a kedves ajánlatommal, sőt, még el is akartál szökni tőlem, ezért büntetést kapsz. – *Büntetést mondott?* – Egy kis lecke, hogy többet ne tegyél ilyet.

– Mi...? – Kicsit megemelem a lábam, de nehezen mozdul.

– Még nem fejeztem be. Kemény három napod van szabad. Ez alatt a három nap alatt... csak a tied vagyok.

*Nincs pénzem rád...* – Kezem tapogatózik a levegőben, végül egy érdes felületen landol. Apró kavicsok gurulnak el a tenyerem alatt, ahogy eltolom őket.

– Ó, emiatt ne aggódj. A testeddel fizetsz.

– Tessék? – Felülök a semmiben, elveszítve a térérzékelésemet. Hirtelen rájövök, hogy valaki ölében ülök. Egy érdes arc, ismerős illattal, újra a hajamhoz simul.

– Most mentettem meg az életed... – Hangja mélyen vibrál a mellkasomban. – Úgyhogy az most már az enyém. Legalábbis három napig... Aztán, ha kell, elviszlek egy intézetbe.

– Hova?

– Itt bent kurva nagy baj van, kicsim – egy kemény ujj érinti a homlokomat. – Vagy rendet rakunk, vagy diliház. – Csend. – Ami azt illeti... – Testem elmozdul, karok nyúlnak a térdeim alá, a hátamhoz. A levegőbe emelkedem. Ösztönösen kapaszkodom a vállába. – Mostantól nincsenek kérdések, csak ő válaszok. Ha nem válaszolsz őszintén, nem járunk sikerrel. Ha mondok valamit, arra az a válasz: igen, uram. – Lábam valami keménynek ütődik. Az ajtó.

– Persze – nevetek, de a következő pillanatban a levegőben repülök, és egy hideg, sima felület fogad. Az ágy. A nevetés fulladásba fullad, a torkom élesen fáj.

– Őszintének kell lenned velem, Nanna. Ha fáj, ha félsz, ha tetszik... mindennel kapcsolatban. Ha meg akarod ölni magad újra, kérj meg rá szépen.

Valami forró ébred bennem. Düh. A kezem egy ismerős anyagba markol. A takaró. Felülök.

– Akkor kérlek... – vigyorgok a sötétségbe. Fogalmam sincs, merre van. Az ágy megmozdul, nyikorog. Egy szúrós érintés simítja végig az arcom, ahogy egy másik arc közeledik.

– Kérlek, uram – a hang mélyen rezeg a hasamban. Valami forró áramlat fut végig a testemen.

– Kérlek, uram – ismétlem, a hangom remeg.

– Mit is?

*Csókolj még!* – sikolt bennem egy elfojtott hang. De...

– Ölj meg – mondom ki helyette. Egy erős kéz markol a hajamba, húz. Fájdalmasan. Feltérdelek, ijedten nyúlok a kéz után. A keze a nyakamon szorul. A szemem görcsösen lezárul, ahogy a szorítás erősödik. Kapálózom, a kezem a kezét csapkodja. Aztán újra az arcomhoz ér.

– Azt hittem, smárolni akarsz még – a hangja közvetlen a fülem mellett. Érzem, ahogy a bőröm lángba borul. – Gyilkos nem vagyok.

– Azt mondtad, bármire képes vagy – markolom a kezét, próbálom lefejteni magamról. Egy vékony pánt csúszik le a vállamról. Rövid csend, aztán a szorítás a hajamban enged. Nehezen veszek levegőt, visszahúzom a ruhámat. Egy kéz érinti újra az állam, lassan felemeli az arcom. A szemem lehunyva marad. Próbálok egyenletesen lélegezni.

– Szoptál már?

– Igen – vágom rá azonnal. Egy ujj finoman szétnyitja az ajkaimat. Egy orr érinti az orromat, játékosan.

– Hazudsz nekem, Nanna – morogja a szavaimat az arcomba. Idegesen pislogok a sötétben, nehezen nyelek. – Ne merj dacolni velem – a forró lehelete az arcomat érinti, aztán elenged. A testem elmozdul, és a semmiből egy éles szakadás hangja hallatszik mellettem. – Mikor sírtál utoljára?

— Tessék?

— Csak válasz, kicsim.

— Öt perce.

— Nem. Úgy igazán...

— Öt perce, uram – mosolygok a sötétségbe. – Mr. Prémium – szökik ki a számon.

Mindkét csuklóm hirtelen szorításba kerül. A fejem felemelkedik, a testem lendül, és a párnába csapódom. – Jesszus!

— Szórakozol, ugye? – a lehelete az arcomat fújja, és hallom a halk nevetését.

— Nem – de valami keményen szorítja a csuklómat. A lábam összegabalyodik, próbálok mozdulni, de nem megy. – Az ágyhoz költöztél?!

Ssss – a hang elfojtja a levegőt a számban, majd valami idegen, tömör, formátlan textúra nyomul be.

— Nagyobbra... – a mozdulat igazít a számon belül, a nyelvem tehetetlenül fekszik.

— Ügyes... – a hang suttog a közelemben. – Tedd szét a lábad.

A kérés halk, de a fejem hevesen rázom. A szívem dobolása elnyom mindent. Próbálok menekülni a szorításból.

— Nanna... – a nevem mélyen, rekedten hangzik. A térdeim akaratlanul távolodnak egymástól. Te jó ég... mit akar?

— Így maradj – a parancs élesen hasít a félelembe.

A levegő szaggatottan érkezik. A számat eltorzító idegen anyagot próbálom kiköpni, de nem engedi. Egy mozdulat, és a csupasz bőrömön valami puha, meleg, nedves érintés suhan végig. Ó, ne... ne... ne...

— Ne csináld! – a szavak elakadnak az idegen anyagban. A fejem hátra billen, a karjaim megfeszülnek, egy nyögés tör fel, ahogy megpróbálok elhúzódni. A mozdulat hirtelen megszakad.

— Nos... felkészültél?

— Mire? – a hangom csak egy halk, bizonytalan mormogás.

— Igen, uram... – a lehelete meleg hullámként éri az arcomat. – Mondjad.

— Nem tudom, mire – a szavak tompán rezonálnak.

— A leckére – a hang bejelenti, és egy lassú, hosszan tartó simítás követi a csupasz bőröm vonalát. – Nem fogod élvezni.

Egyetlen ujj lassan, kínzóan hatol be. A karjaim rángatóznak. Ne...

Az arcomat fogja, a szúró fájdalom újra eléri a belsőmet.

— Kis kék dildó... – a moraj a fülembe szűrődik, és érzem, ahogy még egy ujj követi az elsőt. – Neked már úgyis mindegy, úgyhogy azt csinálok ezzel a testeddel, amit akarok. Ugye?

A fogai finoman belekapnak az államba, de az ujjai bent lassan, kegyetlenül mozognak.

— Nem... – a válasz nehezen préselődik ki.

Erre az ujj eltűnik, de a helyén valami más kezd körözni a fenekemen, majd lassan, határozottan benyomul. A térdeim összecsapódnak, elfordulnék a szorításból, de azonnal újra behatol.

— Ez is, Nanna... – a suttogás a fülembe kúszik, de az érzés idegen, taszító. El akarok fordulni.

— Ne ott... – a nyögés megtörik, és forró könnycseppek szivárognak a szemem sarkából.

Az ujj lassan távozik, a szemem görcsösen lezárul. Francba. A levegő kapkodva szökik be a tüdőmbe, a félelem éles karmokkal markol meg.

— Hol van az a bátor amazon, aki senkinek sem adja oda magát? – a kérdés rideg. A könnyeim patakokban folynak. Ő már nincs...

— Ha ügyes vagy, gyorsan végzünk a leckével. Rendben?

Nincs ellenkezés. Nincs erő.

— Rendben – a szó csak egy halk nyögés.

— Jó kislány... – a hangban halvány mosoly sejlik. A térdeim újra távolodnak egymástól. – Kilencszer kell elmondanod: Nincs jogom bántani a testem. A testem a gazdámé.

— Mi? – a számat eltömő idegen anyag megakadályozza a tisztánlátást.

– Értetted? – a simogatás folytatódik.

— Mondjuk – a válasz elfojtott.

— Megteszi – a hang nevet. És lassan, fájdalmasan széthúzza a megnyílásom. – Olyan puha... – a suttogás közvetlen közelről érkezik. Egy mozdulat, és a szúró fájdalmat valami meleg, selymes érintés váltja fel. – Fájni fog.

A bejelentés rideg, és már érzem is, ahogy a jobb nagyajkamat megragadja. Egy enyhe húzás, egy pillanatra éles hideg, majd lángoló fájdalom hasít belém. A kéz eltávolodik, de az égő érzés ott marad.

— Mit csinálsz? – a szavak elakadnak a számban.

Nincs válasz. Újra simogatás, a lábaim remegnek. A húsomat fogja, finoman húzza, majd újra. – AU! – a kiáltás elfojtott, a levegő kapkodva szökik be. – FÁJ! HAGYD ABBA! – megpróbálom összecsukni a lábam. – AU – a szó csak egy suttogás, az égő érzés elviselhetetlen. A lábamat simogatja. – NAGYON FÁJ! – kiáltok, mire a húsomat kezdi simogatni.

— Pedig itt lent élvezed.

— Élvezi a franc! – a morgás mélyről jön.

— Rendben... Halljam, kicsim... Számolok.

— MI? – a nyögés kétségbeesett, de a testem engedelmeskedik a bénultságnak.

Nincs jogom... – A hangom rekedt, idegen a saját fülemnek. Valami lágy érintés simítja a combom, de a bőröm lángol. *A testem az övé.*

— Mondjad szépen. — ...simogat... – A szó elhal a számban, erőtlenül.

— Nem megy. Nagyon ég...

— Dehogy nem... – Egyetlen ujj végigkarcolja az izzó húst, megérinti a legérzékenyebb pontot. Összeszorítom a fogaim a rongyon, íze sós.

— Baszki... – Hátracsapom a fejem, a levegő kapkodva szökik a tüdőmbe. – A testem a gazdámé... – nyögöm, az állkapcsom sajog a feszültségtől. – Nincs jogom bántani.

— Megteszi. Egy. Haladunk... – A simogatás folytatódik, de a lábaim már apró rángásokban felelnek.

— Testem a gazdámé. Nincs jogom bántani. – Próbálom gyorsan mondani, a szavak összefolynak. A rongy a számban vastag és nyálas. – A testem a gazdámé, nincs jogom bántani. Nincs jogom bántani... – Összeszűkülnek a szemhéjaim, és a nyomás hirtelen enged, valami simán siklik belém.

— Csak háromnál tartunk... – A hang gonosz közelségben suttog, és egy második ujj is követi az elsőt. De az égő fájdalom... pokoli. Honnan jön ez a tűz? Ott van, és nem akar alábbhagyni.

— Nem megy. Elég. NEM bírom... – Az arcom lángol, érzem a forróságot a bőrömön.

— Te húzod az időt, kicsim. Ez lehetett volna a negyedik mondat. Vagy kezdjük újra?

— NE! – nyögöm, és megpróbálom elrántani a csuklóm, de a szorítás nem enged.

— Gyerünk, kicsim... – A lábam simogatja, lassan engedi, hogy összecsukjam, de az ujjai még mindig ott...

— Hmm... – nyögök, de a képzeletbeli lángok nem alszanak. – A testem a gazdámé, nincs jogom bántani... – Beleharapok a rongyba, íze egyre sósabb. – A testem a gazdámé, nincs jogom bántani... – A levegő forrón áramlik ki az orromon.

— Még négy...

— A testem a gazdámé... – nyögöm, és lassan érzem, ahogy újra szétnyitja a combjaimat. – Nincs jogom... bántani... – A fájdalom sárga villámként hasít át a képzeletemen.

— Hat – mondja, és valami síkos érintés követi.

— A testem a gazdámé, nincs jogom bántani...

— Hét...

— A testem a gazdámé... Nincs jogom bántani.

Nyolc. – A szám elhagyja a számot, de a hangom idegen, távoli. Érzem, ahogy a lepedő feszül alattam, húzni kezdi a testemet valami ismeretlen irányba. Az égő fájdalom  elvakít, a szemem görcsösen összeszorul. *Elég. Nincs több...*

— Folytasd – a lehelete meleg és nedves a bőrömön, ahogy valami súrlódik a lábam között. Megint az a húzás... egyszerre több felől.

— Nincs jogom... – egy éles, könyörtelen csattanás hasít a csendbe. – AAA! – A kiáltás ösztönös, a fájdalom nem pusztán fizikai, valami mélyebb, égetőbb. Mintha lángok nyalnák a bensőmet. A szemem fennakad, a levegő elakad a torkomon. Valami megragadja a tarkómat, ránt egyet, és a számba gyömöszölt anyag hirtelen eltűnik.

— Halljam – lihegi a számba, a forró lehelete  égeti az ajkaimat. Valami lassan, lüktetve nyomul a testembe, mindenem lángol. Megáll, és a kezei az arcomra simulnak, szorosan. Erősen fújja ki a levegőt, a csendben csak a saját zaklatott lélegzetemet hallom. A fejem lüktet a fájdalomtól és a zavartól. – Halljam, Nanna. – A homloka az enyémhez ér, a számat simogatja, de én csak sírok, némán.

— A testem a gazdámé... Nincs jogom bántani – motyogom a sötétségbe.

— Ügyes kislány – a csókja lassú, de a bőröm alatt forr a vér. – Elviselhetetlenül forró vagy. El fogok élvezni benned...

— Ne... kérlek... – a hangom elcsuklik. Tágra nyílnak a szemeim a sötétben, de semmit sem látok.

— Nyugi... – az ajkai újra az enyémen.

— Ne... – sírok halkan, erre egy apró mozdulás, majd lassan, könyörtelenül mélyebbre hatol. Egy mély, gutturális moraj hagyja el a torkát, és érzem, ahogy valami forró lökés áramlik belém. A torkomból csak egy néma sikoly szakad fel. A lábam begörcsöl, a karom  leszakad, ahogy kapaszkodom a semmibe. Minden lüktetése átjárja a testemet, majd végre megáll.

— Nyugi... – harapja meg a szám szélét, a hangja mély és fenyegető.

De mozdulni sem bírok. Valami forró, idegen folyadék szivárog belőlem, az arcom a karomhoz nyomom, és némán bőgök. *Jaj, istenem... terhes leszek... nem akarok terhes lenni...*

— Legközelebb ne hazudj a szemembe – a hangja lágy, de a szavai égetnek, ahogy a forró nyílásomat simogatja.

— Jaj, istenem... – bőgök hangosabban – Nem akarok terhes lenni... – a taknyomat a karomba törlöm. – Neee... – felhúzom a lábaim remegve, mire a testem felett megmozdul valami.

— Nem leszel. Steril vagyok, ne pánikolj – a hangja távolabbról érkezik, majd újra megmozdul az ágy, a remegő lábaimat szétnyitja valami. – Ne agyalj hülyeségeken – valami hűvös, nedves érintés simítja végig az égő bőrömet.

— Nem élveztem – fújom a levegőt mérgesen.

— Nem mondtam, hogy élvezni fogod. A gyönyört, kicsim – az ajkaimhoz érint egy lágy érintés – ki kell érdemelni.

— Nagyon fáj – sóhajtok fáradtan.

— Az jó – mondja, és a kezem felszabadul a szorításból.

— Nem jó – törlöm az arcom.

— Dehogynem... – mellém dől, és mélyen sóhajt. – Még ugyan csak jó volt.

— Szadista vagy – fordulok el tőle, a könnyeimet törölve.

— Ha te mondod – hallom a halk, elégedett kuncogását. Remegő kézzel fordítom a hűsítő anyagot a lábaim között. – Miért jó ez neked?

— Hm... Mi?

— Hogy így bánsz velem?

— Maradjunk annyiban, hogy nincsenek kérdések. Máskülönben te akartad, hogy leckével kezdjük.

— Akarta a franc! – csattanok fel, és a párnát a fejem alól hozzávágom. A karom  azonnal megrándul a szorítástól. – Megkínoztál! – visítom rá – és belém élveztél.

— Sss – a számat befogja valami. – Nyugodj le, amazon. Hazudtál nekem. Annyi a dolgod, hogy őszinte légy – a homlokát az enyémnek nyomja, és mélyen beszívja a levegőt. – Most mégis mi zavar ennyire? Hogy nem haltál meg, vagy hogy végre valaki a farkát nyomta beléd? – az állam olyan erősen szorul a markában, hogy a fogam majdnem reccsen.

— AAAA! – valami ősi, ösztönös kiáltás tör fel belőlem, amit nem tudok irányítani. A kezem hirtelen lendül, egyenesen a torkát ragadom meg. Nekiesek, és tompa koppanást hallok, ahogy a feje hátraesik, mikor rávetem magam.

— Erősebben. Engedd ki... Gyerünk – a hangja nem védekező. A derekamat fogja, nyel egyet, és a körmeimet a nyakába mélyesztem, teljes súlyommal ránehezedve. – Úgy... – a levegő nehezen szökik ki a torkán, a fogam olyan erősen szorul, hogy belefájdul az állkapcsom. Ekkor érzem a kezét az arcomon, gyengéden. Kapkodom a levegőt. – Add ki magadból, kicsim... – a feszült ajkaimat simogatja. Mélyen beszívom a levegőt, és az erő lassan elhagyja a karjaimat. *Ennyi... nincs több.* Elengedem...

Ahogy lassan leülök rajta, elhúzza a hűsítő anyagot a lábaim közül. Érzem, ahogy a lüktető, merevedő hús a bugyi anyagához ér, de az csak még jobban éget.

Csend. Mélyen beszívja a levegőt, majd megfogja a combjaimat. Lehanyatlom a fejem, és a könnyeim újra elkezdenek folyni. Megint bőgök...

— Nem tudtad megvédeni tőle magad, igaz? – kérdezi halkan, mire a szám remegni kezd. Egy üvöltés feszül a torkomban. *Te jó ég... ne láss már ennyire belém!* Felül alattam, és a kezei az arcomra simulnak. – Nanna? Semmi baj... Már nem bánthat.

— Tudom – törlöm a könnyeimet – tudom... Akkor lett vége.

— Mikor?

— Azon a nyáron... – a hangom alig hallható, mintha egy régmúlt fájdalom szivárogna belőlem. – Mindig azt mondta... ha tizenhat leszek, ő avat nővé. Akkor örökké emlékezni fogok rá. – A szavak akaratlanul törnek elő, a forró nedvesség végigcsorog az arcomon. – Nem akartam. Nem akartam, hogy még egyszer... hozzám érjen.

Csend telepszik közénk.

— Bátor vagy – egy lágy érintés a homlokomon, mint egy áldás. – Azt tetted, ami a legjobb volt neked. Megvédted magad.

— Úgy nézett rám... mintha egy eldobott rongy lennék – a kép élesen villan be, az undorral festett érett arc, a jeges kék szemek.

— Kicsim... – a simogatása a hajamon lágy, megnyugtató. – Engedd el azt a képet a fejedből.

*Megint. Hogy látsz belém? De...*

— Nem megy – szorítom össze a szemem, a sötétség mögött is ott kísért a látvány.

— De... csak engedd el... engedd, hogy átfolyjon rajtad – közelebb húz, óvatosan átölel. Mélyen beszívja a levegőt, a lélegzete a hajamnál időzik, miközben lassan simogatja a hátam. – Már senki nem bánthat. Itt vagyok.

A könnyeim csorognak... Nem megy. Nem tudom elengedni. Még mindig látom magam előtte, meztelenül. Még mindig látom, ahogy nyalja az ajkait, a fényképezőgép kattanásai... az a szabálytalan, sárga vigyor, mikor arra kér, hogy érjek magamhoz, miközben azokba az átkozott kék szemekbe kell néznem.

Belemarok a párnába, egy néma üvöltés feszíti a torkomat. Ő pedig csak erősebben ölel.

— Ez az... – a csók a fülem tövében, forró lehelet. – Engedd el...

— Nem megy... – zokogom.

— Dehogynem. Mit érzel most?

— Dühöt... és... szégyent... – a szavak alig hallhatók. Lassan megfogja a karom, a simogatása a bőrömön lefelé halad, míg a tenyeremhez nem ér.

— A kezeddel... – az ujjaink óvatosan összefonódnak. *Milyen nagy keze van...*

— A kezed.

— Úgy... – hallom a mosolyát a hangjában. – Milyen illatot érzel? – A kérdés elgondolkodtat. Milyen illatot?

— Frisset.

— Milyen frisset?

— Mentol és valami fás...

— Szantál – a mosolya most már érzékelhető. – Hol vagy most?

— Itthon? – kérdezem bizonytalanul.

— Igen, és kivel vagy?

— Egy vadidegennel – egy hirtelen nevetés szakad ki belőlem, ahogy döbbenten esik le, hogy nem tudom, ki ő.

— Nem, kicsim... a gazdáddal – a haja hátrahúzódik a nyakamról, forró csók a bőrömön. – Mit érzel még?

— Az ágyat... a rugók nyomják a térdem...

— Még?

— Az égő húsom... a... farkadon.

— Miért ég?

— Mert megkínoztál – fújom a levegőt, a képzelet éles.

— Miért?

— Mert hazudtam neked.

— És még? – a tarkómat fogja meg, közelebb húz, a lélegzete az arcomon perzsel. – Mert bántottad magad, Nanna – a hangja komoly, a várt csók elmarad. – Mit érzel még? Érzed magadon a ruhát?

— Igen – sóhajtom.

— Milyen?

— Selymes.

— Tetszik? – a keze a mellemre vándorol. – Hm? Jó a tapintása? – Finoman megfogja a mellbimbómat, egy halk nyögés hagyja el a számat. – Tudod, milyen a színe?

— Nem... – a válasz suttogás, de a vér újra az arcomba szalad, forrón.

— Kék – mosolyog –, itt... – végighúzza az ujját a képzeletbeli pánton – arany színű... – a keze visszatér a mellemre – itt halványkék... – simogatja a hasam – itt már sötétedik... – Erősen megragadja a hajam, ajkait az ajkaimra préseli. Mély morajlás, ahogy kifújja a levegőt. – Nagyon megbasználak. Keményen, hogy visíts. Lemarnám rólad a bőrt, hogy egyenest a lelkedbe hatoljak. – A szívem vadul kalapál, a lélegzetem elakad, csak a táguló pupilláimat érzem a sötétben. – Ó, kis Nanna... Teljesen megsemmisítelek...

A mély hang a csontjaimig vibrál, de a szemem előtt csak egy foszforeszkáló sárga folt lebeg, ahogy a füst láthatatlan karikákat rajzol a levegőbe.

— Bárcsak láthatnálak... – suttogom a sötétbe, és a mozdulatlansága jelzi, hogy hallja. Lassan oldja fel a szorítását.

— Hm... – A sóhaja meleg levegőként érinti az arcom, mielőtt mellém telepedne az ágy szélére. – Engem érezni fogsz. – A hangja bársonyos ígéret, ahogy ajka lágyan érinti az arcomat. – Bele fogok égni a sejtjeidbe, kicsim... – A súlya mellett süllyedek az ágyba, és karjai azonnal körülölelnek. – Most aludj. Késő van... – A szemhéjam magától nehezedik le.

— Ki vagy te? – A kérdés halkan szökik ki a számon, mire egy finom érintés némítja el az ajkaimat. Egy ujj, lágyan a számon.

— Aludj.

— A neved legalább... – mondom, a hangom alig hallható.

— Minek? Nem kell szólítanod. Érzem, ha keresel.

— Kérlek... – suttogom ismét.

— Hm... Chris. – A hangja már álmos, a közelsége elnehezíti a levegőt. – De ne mondd senkinek... – A szorítása erősebb lesz, mintha egy titkot osztana meg velem. – Senkinek... – Aztán csend.

Chris... A név lágyan olvad el a tudatomban, és a fáradtság végül elnyel.

Egy gyengéd érintés az arcomon ébreszt. Egy lágy nyomás, mint egy szellő csókja.

— Jó reggelt. – A hangja mélyen vibrál a közelemben. – Reggeli. – Az édes, vajas illat azonnal betölti a teret, palacsinta ígérete. – Gyere enni, aztán indulunk. – A keze a vállamon nyugszik, finoman vezetve, ahogy nehezen felülök. Egy tányér súlya nehezedik a combomra. Mi a...? A kis tányért tapogatom, a széleit, a sima felületét.

— Juharszirupos – hallom a hangját távolabbról, majd valami lágy puffanással landol az ágyon mellettem. Még meleg, ahogy az ujjaim óvatosan érintik a palacsinta puha felületét. Az illata... mennyei.

A palacsinta édes íze elvegyül a fáradtságom motyogásával. Pontosan olyan, amilyennek lennie kell.

Mellettem süllyed a matrac. Kezem az övébe simul, miközben ő is beleharap a palacsintába.

— Késő volt, és a tegnap elnyúlt. Ma rövidebb lesz – suttogja. – Mindjárt hozom a teát. – A hangja távolinak tűnik, és egy furcsa döbbenet ül meg bennem. Ő kínzott tegnap? Sötét szavak morogtak a ködben...

— Mi az? – A hangjában derű csillan, és próbálok a hang irányába fordulni.

— Te beteg vagy? – A kérdés elhagyja a számat, mielőtt visszatarthatnám. A válasz egy lágy nevetés.

— Amennyire csak lehet, kicsim – egy pillanatnyi melegség érinti az ajkaimat, és egy halkan felszabaduló nevetés rezdül bennem.

— Komolyan, elmebeteg vagy?

— Nagyon – az orra finoman érinti az enyémet. – Egyenesen őrült, annyira, hogy az már zsenialitás. – A nevetése lágyan hullámzik. – Egyél, aztán öltözzünk.

Két falat között a kezem már a takarót tapogatja, a ruhát keresve. A selymes anyagot érzem az ujjaim alatt, de valami hiányzik...

— Bugyi nincs? – kérdem, és hallom, ahogy a léptei elhallgatnak előttem.

— Nincs. Mind szennyes. És kétlem, hogy kényelmes lenne – feleli.

— De... nem vehetek fel ruhát bugyi nélkül – vágom rá, a képzeletemben már látom a kényelmetlen érzést.

— De. Felveszed – az államat finoman megfogja. Bárcsak láthatnám az arcát. – Öltöztesselek? – A csend a válaszom, mire könnyedén talpra állít. – Gyere. – A hálóingem súlya megszűnik, ahogy lecsúszik rólam. Ijedten próbálom takarni magam. – Kezed – szól rám, és érzem az anyagot a fejem felett. Olyan gondosan öltöztet, mint egy törékeny babát. A szoknya lágyan simul a derekamra, majd háttal fordít. A keze lassan, gyengéden húzódik végig a gerincemen, fel a nyakamig. Puha ajkait érzem a vállamon. – Nanna... – suttogja a nevemet, és a keze lassan a torkomra simul, felemelve a fejem. – Nanna... – a nyelve lágyan érinti a fülemet, és egy váratlan feszültség fut végig a testemen, libabőrös lesz a karom. – Alig várom, hogy érezzelek... úgy igazán... téged... az összes démonoddal...

Egy mosoly rezdül az ajkamon, miközben a homlokomra lágy csókot lehel, és lassan felhúzza a ruha cipzárját.

— Sosem kaptam ágyba a reggelit – lehajtom a fejem, a torkomban egy csomó képződik. Nem hallok választ, de a fésű hűvös érintését érzem a hajamon. – NE! – ijedten hátrálok az ágyon, a kezem mérgesen túr a hajamba. – Ne...