„Gilliland első felnőtteknek szóló regénye egy gyönyörűen megírt, lenyűgöző történet. Egyetlen könyvespolcról sem hiányozhat.” – LIBRARY JOURNAL

„Gilliland ötvözi egymással a mágikus realizmust, a testvéri szeretetet és természetesen a szerelmet ebben a sziporkázó románcban, amely le fogja venni a lábukról az olvasókat.” – PUBLISHERS WEEKLY

„Ebben a varázslatos és gyönyörű, felnőtteknek írt regényben Raquel Vasquez Gilliland lenyűgözi az olvasókat azzal a gazdagon szőtt történettel, amely a családról, a barátságról és a romantikus szerelemről szól. Sage és Tenn gyengéd viszonya rabul ejtette a szívem. Lisa Kleypas rajongói imádni fogják, ugyanakkor káprázatosan egyedi. Ez az érzéki és sziporkázó könyv el fogja bűvölni az olvasókat.” – INDIA HOLTON, A THE LEAGUE OF GENTLEWOMAN WITCHES SIKERLISTÁS SZERZŐJE

„A növénybűvölő egy gyönyörű történet családról, barátságról és szerelemről. Egy név nélküli, internetes tinédzserbarátság, és a srácból időközben egy tetovált, növénykedvelő felnőtt férfi lett? Három nővér, akiknek a tüskés és bonyolult viszonyát gondozni és táplálni kell? Egy nő, aki végül rájön arra, hogy egy különleges és ritka virág? Raquel Vasquez Gilliland első felnőtteknek szóló regényében minden benne van, amit egy románcban kedvelek!” – ALICIA THOMPSON, A LOVE IN THE TIME OF SERIAL KILLERS SIKERLISTÁS SZERZŐJE

„Raquel Vasquez Gilliland első felnőtteknek szóló regénye kísérteties, szexi és varázslatos. Tökéletesen ötvözi egymással a mágikus realizmust és az érzelmes románcot, és megfelelő mennyiségű családi dráma és szerelem is van benne. Az olvasó bele fog szeretni a Flores nővérekbe ebben a meghitt és csodálatos regényben.” – ELISSA SUSSMAN, A FUNNY YOU SHOULD ASK SIKERLISTÁS SZERZŐJE

„A növénybűvölő olyan, mint egy tökéletes drágakő. Raquel Vasquez Gilliland prózája egyszerre gördülékeny és jellegzetes, a történetmesélése pedig érzelmes. Mivel én is mexikói származású vagyok, amikor elolvastam ezt a regényt, olyan érzésem volt, mintha hazatértem volna. A szívem nem is sejtette, hogy hallania kell ezt a dalt.” – ISABEL CAÑAS, A THE HACIENDA SZERZŐJE

„Minden egyes oldalon szikrázik a varázslat, a család és a vad dolgok buja szépsége.” – SANGU MANDANNA, A THE VERY IRREGULAR SOCIETY OF WITCHES SZERZŐJE

Raquel Vasquez Gilliland: Witch of Wild Things

Copyright © 2023 by Raquel Vasquez Gilliland

Hungarian Translation © Bosnyák Edit

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Raquel Vasquez Gilliland: Witch of Wild Things

Berkley, an imprint of Penguin Random House LLC, NY, 2023

Fordította: Bosnyák Edit

SBN: 978 615 650 734 1 (epub)

Anassa Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A borítót készítette: Coverist Studio – Faniszló Ádám, Bakos Fanni

Szerkesztő: Pozsik László

Korrektor: Szemler Zsófia

Tördelés: KFBook Design Stúdió

Műfaj: romantikus, mágikus realizmus, kortárs

Jagelnek, a legjobb barátomnak

Minden, amire a túléléshez szükségünk van és minden, ami táplál bennünket, a Földből, annak talajából, a légkörből, a Napból és a távoli csillagokból származik. Mi egyszerűen csak a föld két lábon járó darabkái vagyunk.

MARY REYNOLDS[1]

Azt mondják, ribanc vagyok.

Vagy boszorkány.

Szemrebbenés nélkül

ezt állítom magamról én is.

SANDRA CISNEROS: LOOSE WOMAN[2]

ADÉDNAGYNÉNÉM, NADIA SZERINT rossz ötlet visszautasítani egy kísértettől kapott ajándékot.

A kísértetek ugyanis szeretnek belecsúszni a különféle világokba. Nemcsak az élők vagy a holtak földjén bolyonganak, hanem beleavatkozhatnak az álmainkba, megérinthetik az árnyak világát, és bekebelezhetik otthonunk fényét – úgy szippantják be a lámpák hosszú, sűrű aranyát, mint holmi élettelen fekete lyukak.

– Kérdezd csak meg az unokatestvéredet, Cleotilde-ot! – mondogatta sokszor, az arcom felé bökve vörös körmével. – Egyszer megsértette a nagyapja kísértetét, és bumm! Éveken keresztül nem működtek a közelében a lámpák.

A legijesztőbb világ, amelyet a kísértetek megérinthetnek, az istenek világa. A régi, az ősi isteneké. Azoké, akikről hallottunk, és akikről nem – és utóbbiak jóval többen vannak. Nadia minden reggel kitölt nekik egy csésze kávét – és ennek az áldozatnak a bemutatása annyira fontos számára, hogy inkább felgyújtaná a Szent Teréz-templomot, semhogy lemondana róla.

Ha egy kísértet üldöz bennünket, nem lehet tudni, hogy valamelyik isten nem kedveli-e ezt a bizonyos kísértetet. És mi történik akkor, ha megsértünk egy kísértetet? Ha visszautasítjuk az ajándékát?

Lehet, hogy megsértünk egy istent.

Nyilvánvalóan nagyon rossz ötlet megsérteni egy istent. Ennek az lehet a következménye, hogy az ember belecsöppen egy olyan családba, mint a miénk. A mi családunkban ugyanis a nők adottságokkal rendelkeznek.

Ez a gyakorlatban azt jelenti, hogy amikor bemászom az ócska, hétüléses autómba, egy bögre kávét látok a pohártartóban. Egészen pontosan azt a mázas bögrét, amelyet az egyik volt diákom készített nekem. A halványlila minta hátterében mintha zivatar tombolna cikázó villámokkal, és a benne lévő kávé gőzének enyhe málna- és csokoládéillata van. Azt a bögrét nem én raktam oda, úgyhogy amint megcsapja az orromat a kávé illata, nekinyomom az arcom a kormánynak.

– Basszus! – suttogom.

Valahogy ráveszem magam, hogy ne figyeljek a körülöttem kavargó édes illatra, aztán előveszem a telefonom, és kapkodva nyomkodni kezdem rajta a gombokat.

Laurel az első csörgésre felveszi, és belerikkant:

– Hé! Már úton vagy?

Vetek egy pillantást az autóm hátuljába. Az összes ülés le van hajtva, hogy elférjen a féltucatnyi doboz, a kéttucatnyi cserepes növény és az antik olvasófotel. A dobozok többségében könyvek vannak. Az egyiket nem ragasztottam le, és kikandikál belőle Joy Harjo She Had Some Horses című könyvének gerince. Ez a kedvenc verseskötetem a szerzőtől, mert azokra a történetekre emlékeztet, amelyeket Nadia mesélt nekem, Tealnek[3] és Skynak[4] akkor, amikor még olyan kicsik voltunk, hogy elfértünk egy ikerágyon. Még most is a fülembe cseng Nadia mély, rekedtes hangja, ami betöltötte a szobánkat: „Kezdetben csak az istenek léteztek. Az istenek és ez a föld…”

De Teal, Sky és én már sohasem leszünk együtt. Az elmúlt nyolc évben számtalanszor tört rám ez a felismerés, mint a tornádó metsző szele. Remegve beszívom a levegőt, és egy szempillantás alatt el is múlik, de fájdalmas és tökéletes pusztítást hagy maga után. Így működik a gyász.

– Sage[5] Flores! – kiáltja Laurel. – Szándékosan nem veszel rólam tudomást?

Vetek egy pillantást a műszerfalra. A kávé még mindig ott van.

– Nem! Szó sincs róla! – felelem zavartan. – Éppen indulni készülök. Már az autómban ülök.

– Nos, ez ígéretes kezdet. Az a következő lépés, hogy előveszed a slusszkulcsodat, azt az apró, ezüstszínű valamit és bedugod a kormány mellett lévő…

– Most éppen bemutatok neked – mondom nevetve.

– Komolyan beszélek, Sage. Meg tudod csinálni.

Felpillantok a lakásomra, ami valószínűleg már nem az én lakásom. A második emeleten van, és az erkély korlátja még mindig földes, mert túl sok vizet locsoltam a bazsalikomokra. Veszek egy mély lélegzetet, és azt remélem, hogy az illatuk meg fog nyugtatni.

De csak a kísértetkávé illatát érzem.

– Eltereljem valamivel a figyelmedet? – kérdezi Laurel.

Kihangosítom a hívást, és beleteszem a telefont a bögre mellett lévő pohártartóba, majd rávágom:

– Tegyél egy próbát!

– Nem fogod kitalálni, hogy kivel futottam össze tegnap este. És éppen a Piggly Wiggly áruházban!

Hátradőlök, és bedugom a slusszkulcsot a gyújtáskapcsolóba.

– A Piggly Wigglyben? – kérdezem, és végiggondolom, hogy ki nem tenné be oda a lábát soha. – Sonya mamával?

– Tennessee Reyesszel – feleli vontatottan Laurel.

Erre a névre számítottam a legkevésbé. Akkor sem lepődtem volna meg ennyire, ha Laurel valóban Sonya mamát látta volna szilvákkal zsonglőrködni anyaszült meztelenül az üzlet zöldség-gyümölcs osztályán.

Zihálva kapkodom a levegőt, és olyan erősen szorítom a kulcsot, hogy szinte fáj. Egy erőteljes mozdulattal elfordítom, de üresben hagyom az autót, miközben megköszörülöm a torkom.

– Tennessee Reyesszel? – kérdezem, mintha több példány mászkálna a földön ebből a férfiból. – Biztos vagy benne?

– Ő volt az, Sage. Nekem elhiheted – hangzik a felelet.

Lehunyom a szemem, s halkan azt mondom:

– De… elköltözött Denverbe, azután eltűnt a közösségi oldalakról, mintha…

– Mintha elnyelte volna a föld? Igen. De úgy tűnik, hogy kivetette magából, mert itt van, a virginiai Cranberryben[6]. Legalábbis tegnap itt volt.

Végre megint normálisan ver a szívem, ezért hátrafordulok, és lassan tolatni kezdek.

– És hogy néz ki? – bukik ki belőlem a kérdés, de azonnal meg is bánom.

– Hűha! Igazság szerint jobban, mint valamikor.

– Jobban? – nyöszörgöm, mert ez képtelenségnek tűnik.

– Hát, nem is tudom. Mintha belenőtt volna a hosszú lábába. És van egy zabálnivaló szakállkezdeménye… Várj egy kicsit! – Laurel hangja távolinak tűnik. – Nem, drágám! Hát persze, hogy rólad beszélek! Úgy értem, ha növesztenél egy szakállkezdeményt. – Felsóhajt. – Azt hiszem, a férjem meghallotta, hogy csodálattal beszéltem egy másik férfiról.

Más körülmények között elnevetném magam, és végighallgatnám a csipkelődésüket, de ostoba módon kavarogni kezd a gyomrom. Mert Tennessee Reyes megint Cranberryben van.

Tenn Cranberryben van.

– Ez nem semmi! – kiáltok fel.

Időközben eljutottam a parkoló bejáratához, és a lelkiállapotom ellenére egyetlen parkoló járműbe sem tolattam bele. Ez is valami.

– Ez biztosan elterelte a figyelmedet, igaz? Olyan a hangod, mintha zombivá változtál volna. – Szárazon felnevetek, ezért Laurel bársonyos hangon hozzáteszi: – Jól vagy, Sage?

Gyűlölöm ezt a hangot, mert csak akkor használja, amikor a sírás kerülget. Márpedig számomra a sírás még az istenek megsértésénél is rosszabb.

Pislogok néhányat, mielőtt válaszolok:

– Hát persze! – Könnyedséget próbálok csempészni a hangomba, de én is tudom, hogy feleslegesen erőlködöm. – Igazság szerint nincs kedvem visszaköltözni Nadiához.

És Tealhez.

Laurel meghallja, amit nem mondok ki.

– Lehet, hogy a húgod azóta megváltozott.

Amikor utoljára találkoztam Teallel, felrepesztette a számat, amit négy öltéssel kellett összevarrni. Később azt mondta, nem volt szándékos, hogy megfeledkezett arról, hogy aznap egy hegyes gyűrűt visel, de számomra ez azt jelenti, hogy minden egyéb szándékos volt. Például az, hogy ököllel belevágott az arcomba.

– Ó, igen! – kiáltok fel, és végre rákanyarodom a főútra, miközben valaki dudálni kezd mögöttem. – Biztosan megváltozott.

– Készítek neked egy pollo a la planchát[7], amint megérkezel – hallom a telefonból.

– Jól hangzik – felelem mosolyogva.

– Ez a kubai étel segíteni fog abban, hogy könnyebben beilleszkedj – mondja, majd miközben a háttérben elfojtott hangok hallatszanak, hozzáteszi: – Ó, mennem kell!

– Add át Jorgénak az üdvözletem!

– Jó utat, és küldj egy SMS-t, amint megérkezel Nadiához!

– Rendben. Szeretlek.

– Én még jobban szeretlek.

Miután felhajtok az autópályára, alaposan megnézem magam a visszapillantó tükörben. A szemem tágra van nyílva, és a barna íriszem szinte sárgának látszik a napsütésben. A sminkem már el van kenődve, pedig egy órával ezelőtt raktam fel. Befont és feltűzött göndör hajam olyan benyomást kelt, mintha ki akarna szabadulni, hogy átvegye tőlem az irányítást az autó felett. Úgy nézek ki, mint egy huszonkilenc éves nő, aki az idegösszeomlás szélén áll.

És valóban egy huszonkilenc éves nő vagyok, aki az idegösszeomlás szélén áll.

Miért költözött vissza Tenn Cranberrybe?

Veszek egy mély lélegzetet, miközben az első kijárat felé tartok. Nem számít. Történt közöttünk valami, de az több mint tíz évvel ezelőtt volt, ami most egy örökkévalóságnak tűnik. És az a valami ott is fog maradni, mert el fogom temetni a tizenhét éves énem emlékei közé. Akkoriban azt hittem, hogy a legrosszabb, ami történhet, az, hogy egy srác összetöri a szívem.

De most fontosabb dolgok foglalkoztatnak, s nagyot kortyolok az immár kihűlt kávémból.

Például a kísértetek.

2001. MÁRCIUS 2.

14 ÉVVEL EZELŐTT

silvergurl0917[8]: ma mit nem vettél észre?

RainOnATennRoof[9]: Hűha!

RainOnATennRoof: Mi nem volt a kérdés?

silvergurl0917: min nem nevettél

RainOnATennRoof: Mit nem csináltál?

silvergurl0917: mire nem gondoltál

silvergurl0917: …itt vagy?

RainOnATennRoof: Rád

RainOnATennRoof: Rád nem gondoltam. Egészen mostanáig. :)

RainOnATennRoof: Ki vagy?

silvergurl0917 kilépett a Messengerből.

JELEN

Pontosan négy óra és tizenhét perc elteltével gördülök rá a Cranberryben lévő Catalina Streetre. Gondolkodás nélkül lelassítok, mielőtt Nadia házához érnék, és leparkolok az egyik idős szomszédunk, Noemi háza előtt. Innen már látom a Nadia házának falát ellepő tapadó vadszőlőt. Ha kinyújtom egy kicsit a nyakam, látom a konyhából kiszűrődő fényt. Az ablakok előtt lógó, százszorszépmintás függönyöket ő maga varrta, amikor gyerekek voltunk.

Innen rálátok az új életemre, és sorra vehetem azokat az ostoba hibákat, amelyek idáig vezettek.

Lefeküdtem a tanszékvezetővel.

Megfogadtam, hogy soha többé nem fogok lefeküdni a tanszékvezetővel.

És ezek az ostobaságok odáig vezettek, hogy kirúgtak, azzal az örökzöld kifogással, hogy lefaragtak a tanszék költségvetéséből.

Gondolatban megint ott vagyok Gregory irodájában, a Temple Egyetem képzőművészeti tanszékének alagsorában. A tágas, négyzet alakú helyiségnek nincsenek ablakai, és tele van véletlenszerűen összeválogatott tárgyakkal. Korábban elbűvölőnek találtam a káoszt, de most csak szemetet látok. Az íróasztal alatt rengeteg színes Skittles cukorka, az absztrakt expresszionisták életrajzaiból épített kupac alján az Akiért a harang szól első kiadása hever – utóbbit vékony penészréteg borítja, az egykor ráömlött kávé maradványa.

Az én tantermem, az ötvösműhely, közvetlenül fölöttünk van. Ez a kedvenc helyem a campuson, sőt talán az egész városban – tucatnyi ötvösasztal található itt, és mindegyik rusztikus, göcsörtös fából készült. Az ablakok északnyugat felé néznek, ami azt jelenti, hogy ennek a tanteremnek jut a legtöbb az aranyszínű délutáni fényből. Tökéletes megvilágítást biztosít az elkészült munkák lefotózásához. Egy nyers türkiz, olyan kék, mint a tenger mélye, rézfoglalatban. Egy kinyitható ezüstmedál, amelyben egy montanai zafír lapul, és úgy ragyog, mint egy búzavirágokból készült lámpás.

A diákjaim nap mint nap lenyűgöznek, de mégis azt kedvelem a legjobban a tanításban, hogy a szemtanúja lehetek annak, ahogyan ők nyűgözik le saját magukat. Ahogyan eljutnak onnan, hogy „ezt nem tudom megcsinálni!”, odáig, hogy „jóságos ég, ezt én csináltam!”

És Greg most elveszi tőlem ezt az egészet.

Greg karba teszi a kezét, és színpadiasan felsóhajt.

– Mindent megpróbáltam, Sage. De sajnos… – mondja, majd legyint egyet. – Te is tudod, hogy van ez.

És így fosztott meg a semmiből felépített életemtől. Pedig rengeteg áldozatot hoztam érte. A hétüléses autómban aludtam. Előnevelt bazsalikomot árultam az őstermelői piacon. Szinte mindenről lemondtam azért, hogy elmeneküljek onnan, ahol soha, de soha többé nem akartam élni.

És most éppen ezt a helyet bámulom.

Cranberry.

Elfutják a szemem a könnyek.

– Nem! – suttogom. – Nem, nem, hagyd abba!

Csak egy könnycsepp jut el a szempillámig, ám mire dühösen letörlöm, már késő: az anyósülésen materializálódik egy alak. Mindössze egyetlen könnycseppről van szó, ezért a körvonala homályos marad, akár egy álom – mindössze egyetlen könnycseppről, ezért a kísértet eltűnik, mielőtt bármelyikünk megszólalhatna.

És egyébként is, mit mondanék? Sajnálom a meggyilkolásodat? Köszönöm a kávét? Most már hagyj békén, kérlek?

Veszek egy mély lélegzetet, elfordítom a slusszkulcsot, és elindulok.

A‘CSÁBA! – DÜNNYÖGÖM BOSSZÚSAN, mert a húgom barátja nálunk van látogatóban.

Ormótlan pickupja – a fekete autó ugyan hatalmas, de olyan kicsi a platója, hogy semmire sem használható – félig a behajtón, félig Nadia mezei kakukkfüvén éktelenkedik.

Visszatolatok az utcára, és felkapom a táskám. Amikor kiszállok, sokadjára is megállapítom, hogy milyen költői Nadia háza: kétszintes, hatalmas padlása van, a külső faburkolat liláskék, és az ablakkeretekben színes, rovar- és virágmintás ólomüveg betétek vannak. Gyerekkorunkban követtük a rózsák és a pillangók mozgását a keményfa padlón. Úgy tettünk, mintha valódiak lennének. Pattogatott kukoricát szórtunk nekik, amit aztán Nadia kalikó macskája, Vieja evett meg.

A háznak hatalmas előkertje van, viszont nincs hátsó kertje – mögötte ugyanis egy sziklafal zuhan meredeken a mélybe, és ha az ember lenéz a tetőtér erkélyéről, láthatja a lombok végtelen smaragdzöldjét, ha messzire néz, láthatja a tenger végtelen lapis lazuliját, ha pedig felnéz, akkor láthatja az égbolt végtelen zafírját.

– Ezek mi vagyunk – mondtam egyszer a testvéreimnek.

Mi hárman együtt alkotjuk a tájat. Teal, Sky és Sage.

De ez a megállapítás már nem igaz.

Odabaktatok az ajtóhoz, kinyitom, és rám támad Nadia napsárga konyhája. Ezek szerint mostanában átfestette? Vagy már megfeledkeztem arról, hogy milyen világos?

– Ó, kislányom! – kiáltja Nadia, amikor meglát, és átölel.

Összevissza csókol, és hirtelen újra tízéves vagyok, amitől önkéntelenül elmosolyodom. Mint mindig, most is olyan az illata, akár a régi könyveké, a fahéjé, a kávéé és a kerté együtt. Szívesen beletenném egy gyertyába, hogy meggyújthassam, amikor magányos vagyok, ami mostanság gyakran előfordul.

– Jó utad volt? – kérdezi Nadia, és lehúzza a karomról a táskát.

– Tűrhető.

Nadia kiveszi a kezemből a bögrét, és megszemléli az alján heverő, kék bazsalikomleveleket. Ez a legillatosabb fajta, némi vanília- és cukorkóró-beütéssel, ami most is körbeleng minket. Az egyik kedvencem.

– Azt hittem, már felhagytál ezzel – mondja, miközben alaposan végigmér.

– Nos, én…

Hogy lehet felhagyni valamivel, ami a vérünkben van? Nem teszem fel a kérdést, mert a húgom belép a konyhába, és abban a pillanatban villámok cikáznak odakint, és a mennydörgés hangjától rémülten összerezzenünk Nadiával.

– Tedd el! – morogja Nadia, és a vihar felé int.

Teal vág egy grimaszt. Nadia pontosan tudja, hogy semmit sem tehet ellene. Régen sajnáltam a húgomat, mert az én adottságom legalább nem tükrözi vissza a lelkiállapotomat. Azért cikáznak odakint a villámok, mert Teal dühös, és azért dühös, mert itt vagyok. De mióta ököllel szájon vágott, nem sajnálom. Csak azt remélem, hogy még nem tanult meg célba lőni azokkal a villámokkal.

– Ó, nővérem! – mondja, azután odalép hozzám, és ad egy csókot az arcomra.

– Teal!

A húgom divatos, testhez simuló, szexi, rózsaszín spandexruhában van. Egy edzőteremben dolgozik, és úgy is néz ki: hihetetlenül karcsú és izmos.

Nadia megkönnyebbülten felsóhajt, és hálát ad az ősi isteneknek azért, hogy nem verekedtünk össze harminc másodperc alatt a húgommal. Aztán a táskámra bökve így szól:

– Ezt felviszem az emeletre.

– Várj, Nadia! Én is veled…

– Hűha! Te vagy az, Sage? – kérdezi a konyhába berontva Johnny Miller, Teal barátja, a dédnagynéném mezei kakukkfüvén parkoló státusszimbólum sofőrje. – Ezek szerint már bárkit beengednek ide?

Felröhög, amitől hidegrázást kapok, utána megölel, és nem veszi észre, hogy nem viszonzom a gesztust. Rengeteg akaraterőre van szükségem ahhoz, hogy ne vegyem elő a kézfertőtlenítőmet, és ne kenjem be vele az egész testemet.

– Mi a helyzet, Johnny? – kérdezem, noha nem érdekel.

Vetek egy pillantást a húgomra, de Teal a tűzhely előtt áll, és főz valamit, aminek ínycsiklandó illata van. Nem néz rám, és tudom, hogy mindkettőnknek ugyanaz jár a fejében. Az a bizonyos éjszaka. Három évvel ezelőtt hazaugrottam pár napra. Egyik éjjel lejöttem a földszintre hideg ásványvízért, és majdnem átestem a lépcsőn zokogó húgomon. Megkérdeztem tőle, mi a baj – de ma már azt kívánom, hogy bárcsak ne tettem volna, mert akkor nem lenne egy heg a számon.

– Ó, csak a szokásos – Johnny olyan hangosan beszél, hogy szinte üvölt, amitől visszatérek a jelenbe. – El vagyok foglalva a csatornámmal. Egyre többen követnek, bébi.

Johnny YouTube-reakcióvideókat készít. Elméletileg nincs kifogásom a dolog ellen, de ez a felfuvalkodott hólyag nem csinál mást, csak felveszi magát, miközben folyamatosan azt üvölti, hogy „MICSODA?” és „PFUJJJ!”, mintha valami seggfejszekta vezetője lenne. Képtelen vagyok elhinni, hogy elegen nézik ahhoz, hogy megéljen belőle. És nem ez a legrosszabb az egészben – hanem az, hogy sikeres YouTube-karrierje miatt Johnny azt hiszi, minden egyes kijelentés és gondolat, ami kipattan az agyából, felbecsülhetetlen értéket képvisel. Csak rá kell nézni. Odamegy Tealhez. Bizony! Nekitámaszkodik a falnak, keresztbe teszi a lábát, és mosolyogva figyeli a főzéssel foglalatoskodó barátnőjét. Le merem fogadni, hogy…

– Képzeljétek, mi történt! Találtam egy autószerelő-nőt. Persze azonnal megbíztam egy munkával. Tudjátok, hány nő választja ezt a szakmát? El sem akarom hinni, hogy az egyikük itt van Cranberryben! – mondja Johnny, majd nevetve megcsóválja a fejét. – Tudjátok, hányan bíznának meg egy női szerelőben?

Ennyi erővel akár a mellkasát döngetve azt is világgá kürtölhetné: „Én, cimbora! Én rábíznám a nagy autómat egy nőre!”

Igen, Johnny Miller, a YouTube sztárja, néhány évvel ezelőtt felfedezte a feminizmust. Azóta az a hobbija – a körülötte lévők idegeinek rongálása mellett –, hogy kioktatja Tealt és Nadiát, és ha nincs szerencsém, akkor engem is, arról, micsoda úttörő feminista.

– Ez nagyszerű, bébi! – lelkendezik Teal, egy távoli villámlás azonban elárulja nekem, hogy valójában mi jár a húgom fejében.

Ha Johnny képes lenne arra, hogy ne csak magára figyeljen, már rég rájött volna, hogy a viharok úgy követik Tealt, mint a méhek az egyvirágú dáliákat. De mivel képtelen erre, valószínűleg csupán véletlennek tartja, hogy mióta együtt járnak, komorabb és viharosabb lett Cranberryben az időjárás.

Johnny ezután vet rám egy várakozásteljes pillantást. Hát persze! Azt akarja, hogy tapsoljak és éljenezzek, mert rábízta egy nőre a kocsija javítását. De elfogyott a türelmem. Képtelen vagyok vállon veregetni ezt a nagyra nőtt gyereket csak azért, mert a közelmúltban felfedezte, hogy a nők is emberek. Elsősorban azért, mert ez nem igaz. Ha valóban így gondolná, nem botlottam volna bele a lépcsőn zokogó húgomba három évvel ezelőtt.

– Segítenem kell Nadiának – hadarom gyorsan, azután kimegyek a konyhából, és felszaladok a lépcsőn.

NADIA FLORES HÁZA az 1920-as években épült. Minden eresztékében nyikorog és nyöszörög, és önkéntelenül az jut az eszembe, hogy minden egyes hang egy történet, amely a padlódeszkák közül kúszik elő. Gyorsan lépdelek felfelé a lépcsőn, mert próbálok elmenekülni a falak közé zárt történetek elől, de mégis megrohannak. Ott van például Sky barátja, Ramón, aki segített felrakni ezeket a polcokat, és felpakolni rájuk ezt a több száz könyvet. Én a földszinten tanultam egy dolgozatra, és közben hallottam, hogy nevetgélve flörtölnek egymással. Az egyik közösségi oldalról nemrégiben azt is megtudtam, hogy Ramón és felesége az első gyermeküket várják, ami azt jelenti, hogy a húgom már elég idős lenne ahhoz, hogy anya legyen. Igazságtalannak érzem, hogy nélküle is megy tovább az élet.

Magam mögött hagyom az első emeletet, és megállok a tetőtér ajtaja előtt. Nadia odabent van, és éppen egy virágmintás plédet húz elő az aprócska gardróbszekrényből.

– Hidegek az éjszakák idefent – mondja mosolyogva, amikor megpillant. – A takarókról megfeledkeztem.

– Tudom. Itt laktam, emlékszel?

– Ó, járj a kedvemben, Sage! Engedd meg egy idős asszonynak, hogy gondoskodjon az unokahúgáról!

Hirtelen elönt a harag, és legszívesebben a fejéhez vágnék valami pimaszságot. Például azt: Ezzel már elkéstél, nem gondolod?

De ehelyett veszek egy mély lélegzetet, és amikor megnyugszom, körbenézek, majd magamban megállapítom: Itt semmi sem változott. A falak még mindig fehérek, bár sok helyen lepergett róluk a festék, és látszik, hogy korábban sötétzöldek voltak. Nadia nem vette le az ágy mögötti falról az egymáshoz nem illő, türkiz és aranyszínű keretekben lógó botanikai illusztrációkat. Az alacsony ágynak réz drótkerete van. A délnyugati falon apró ablakok vannak, alattuk pedig polcok. Tinédzserkoromban ezeken kezdtem el növényeket nevelni. És az ággyal szemben van az erkély. Nem merek elindulni abba az irányba.

– Tudtam, hogy vissza fogsz jönni – feleli Nadia.

Mozdulatlanná dermedek, mert ki szereti hallani azt, hogy én megmondtam? És mert ez úgy hangzott, mintha azt gondolná, hogy sokáig maradok. De téved. Nem maradhatok itt, és ennek számos oka van, amelyekre a mennydörgés robaja emlékeztet.

Nadia ezúttal megment attól, hogy kimondjam, amit gondolok.

– Gyere, Sage! Kérdezzük meg a feminista barátunktól, hogy segít-e felcipelni a holmidat!

A nevetésem visszhangot ver a lépcsőházban, miközben elindulunk lefelé, de szerintem csak én veszem észre, hogy hamisan cseng.

TEAL SAJTTAL ÉS NAPON SZÁRÍTOTT paradicsommal töltött csirkemellet sütött, amelyhez boros gombamártást és magvakkal meg áfonyával megszórt salátát is készített. Négyzet alakú darabokra vagdossa fel a tányérján a húst, és alig mártja bele a villájára tűzött salátafalatokat az öntetbe. Eszembe jutnak azok a popcornpartik, amelyeket gyerekkorunkban rendeztünk. Mindenbe belemártottuk a kipattogtatott kukoricaszemeket, a csípős barbecue-szósztól kezdve a csokoládészirupig. Teletömtük a szánkat, mert azon versenyeztünk, hogy ki tudja megenni egyszerre a legtöbbet anélkül, hogy kiszóródna a konyhaasztalra. Mindig Teal győzött.

A vihar valamelyest elcsitult, de Teal mogorván mered a tányérjába, és az ellenséges hangulatával fojtogat a létezésem miatt. Nadia is elég visszafogottan viselkedik, ugyanakkor az is igaz, hogy egyikünk sem jut szóhoz.

– Szóval akkor hátráltam egy lépést, felemeltem a kezem, és azt mondtam, hogy hűha. Nem. Ez rablás. Vidd ki azt a mikrofonos fejhallgatót az eladótérbe, hogy kifizethessem! – mondja Johnny, majd megcsóválja a fejét, és elvigyorodik. – Látnotok kellett volna a csaj arcát. Majdnem elsírta magát. Szerintem eddig egyetlen influencer sem utasította vissza az ajándékukat, soha. Függetlenül attól, hogy ez rablás. – Végignéz rajtunk, hogy megbizonyosodhasson afelől, hogy mindannyian bólogatunk, és pálmaleveleket legyezgetünk, lehetőleg térden állva, hogy imádhassuk őt, akibe ennyi erkölcsösség szorult. – Komolyan mondom, hogy ez rablás – ismétli meg újra, és a nyomaték kedvéért beledöfi a villáját a csirkébe.

– De a Best Buyról beszélünk – szólal meg végre Teal. – Megengedhetik maguknak a veszteséget.

Johnny jóformán meg sem várja, hogy a húgom befejezze a mondatot.

– De hát ez akkor is rablás, bébi!

– Ezek szerint ellenzed a rablást, Johnny? – kérdezem.

– Hát persze! Végtére is ez…

– Igen, tudom. Rablás. Tiltja a tízparancsolat, meg minden.

Gúnyos a hangom, de Johnny nem veszi észre. Teal és Nadia viszont igen. Nadia vet rám egy könyörgő pillantást, és a tekintetéből azt olvasom ki: Ne csinálj balhét, Sage!, Teal szeme pedig dühösen szikrázik, mintha azt mondaná: Csináld csak, majd meglátjuk, mi lesz!

Végül úgy döntök, hogy bár nagyon nehezemre esik, visszafogom magam. Megköszörülöm a torkom, és miközben a tányéromat bámulom, színtelen hangon belekezdek:

– Azon töprengtem, hogy vajon melyik LandBack-aktivistacsoportnak vagy a tagja. Ugye tudod, miről beszélek? Visszaadni a területeket azoknak az őslakosoknak, akiktől ellopták.

Johnny öt másodpercen keresztül tátott szájjal mered rám, majd valahogy kinyögi:

– Huhh! Az a helyzet, hogy az nagyon régen volt…

– Fent vannak az interneten a térképek. Meg tudod nézni, hogy az ingatlanod melyik törzs területén található – felelem, és bekapom az utolsó falat csirkét.

– Hát… nos, lakbért fizetek, szóval… Az a hely az enyém. Vajon mi lesz a következő világrengető téma? Talán az, hogy a férfiak nem szólhatnak bele az abortuszba?

Teal olyan gyorsan rántja el előlem a tányért, hogy majdnem felborítja a poharam, és azt mondja:

– Hűha, hogy eltelt az idő! Mennem kell dolgozni.

Johnny ránéz az órájára, s felkiált:

– Ó, a fenébe is, bébi! Nekem is korán haza kell érnem, hogy videókat készítsek.

Aztán kezembe nyomja a piszkos tányérját, majd ad egy gusztustalan csókot Teal szájára (inkább nyalás, mint csók), majd édeskés hangon megkérdi tőle:

– Átjössz, miután végeztél?

– Persze.

Johnny elmegy, anélkül, hogy felajánlaná, segít elmosogatni.

– Béke veletek, bébik! – kiáltja, mielőtt becsapódik mögötte az ajtó.

A húgom hat éve van együtt ezzel az emberrel. Hat éve. Vajon miért gyűlöli magát ennyire? Johnny még csak nem is jóképű – nem mintha az sokat javítana rajta…

Miután Johnny eltűnik, Teal felém fordul, és éles hangon azt kérdezi:

– Ez meg mi akart lenni?

– Mi? – kérdezek vissza ostobának tettetve magam. – Arra célzol, hogy társalogni próbáltam?

– Nem. Arra célzok, hogy ócsároltad Johnnyt. Szokás szerint.

– Nem akarlak megsérteni, Teal, de saját magát ócsárolja. Nincs szüksége az én segítségemre – felelem, miközben beleteszem Johnny tányérját a mosogatóba.

– Sage! – figyelmeztet Nadia.

Ó, szóval most akar közbeszólni, és természetesen ellenem fordul! Nem Johnnyra vagy Tealre tesz megjegyzést, hanem rám. Szokás szerint.

– Nem akarom elhinni! Másfél órája vagy itt, és megint a régi nótát fújod.

Teal fenyegetően elindul felém, és hátrálok egy lépést, de ellenállok a kísértésnek, hogy megérintsem a számon lévő heget. Egy vakítóan fényes villám cikázik keresztül az égen, és a következő pillanatban az összes lámpa kialszik a házban. Csak a lenyugvó nap narancsszínű fénye világít meg minket, és furcsa módon minden kék árnyalatú. Mintha Picasso egyik korai festményébe csöppentünk volna.

– A francba! – morogja Nadia, miközben a kapcsolókat kattintgatja. – Nincs áram.

– Látod, mit tettem miattad? – csattan fel Teal.

Visszhangot ver a fülsértő csörömpölés, amikor beledobja az evőeszközöket a mosogatóba, azután leveszi a kötényt. Csak most veszem észre, hogy rózsaszínű, és egy teknősbéka van rajta.

– Cuki a kötényed – mondom.

– Kapd be, Sage! – feleli, azzal felkapja a kulcsát, és kiviharzik az ajtón.

Nadia és én felnyögünk, amikor becsapódik mögötte, aztán a dédnagynéném felsóhajt, s halkan, de metsző hangon megjegyzi:

– Nos, erre nem lett volna szükség.

– Nem bírom elviselni Johnnyt.

És azt sem bírom elviselni, hogy a húgom vele van. Sokkal jobbat érdemelne. Ezt három évvel ezelőtt is megmondtam neki, ott a lépcsőn, miközben letörölgettem az arcáról a könnyeket.

– Teal sok mindenen ment keresztül, Sage. Nagyon megviselte, hogy elvesztette Skyt.

Nadia minden szava megannyi tőrdöfésként ér. Hányszor hallottam ezt a mondatot gyerekkoromban? „Teal sok mindenen ment keresztül, Sage, főleg miután az anyátok lelépett.” Vajon Nadia mikor fog rájönni arra, hogy én is elvesztettem az anyámat és a húgomat? Ezek az események annyira megviseltek, hogy elfelejtettem, ki voltam korábban.

– Sajnálom – mondom a dédnagynénémnek, de nem teszem hozzá: Sajnálom, hogy még mindig úgy gondolod, hogy én vagyok a fekete bárány. – Elmosogatok. Késő van. Engedj magadnak fürdővizet!

– Ó, nem kellene…!

– Menj, Nadia! Láttam, hogy a válladat masszíroztad vacsora közben. Tudom, hogy fáj.

– De az áram…

– Felhívom őket, de van elég meleg vizünk.

Évekkel ezelőtt Nadiának elege lett abból, hogy állandóan jéghideg vízben fürdik három tinédzserkorú lány miatt, akik órákig pancsolnak. Vett egy hatalmas vízmelegítőt, és szerintem azóta sohasem fogyott ki a meleg víz.

Nadia bólint, megfordul, és nyikorognak a padlódeszkák a lába alatt, miközben elmegy, szabadjára engedve még több történetet. Egy szempillantás alatt visszautazom nyolc évet az időben. Nyár van, az erdők keserédes bogyókkal vannak tele, a fákon zöldellnek a húsos levelek. Sky átölel, ad egy csókot az arcomra. „Biztos, hogy nem akarsz velünk jönni?”

Számtalanszor eszembe jut ez a kérdés. A válaszom megváltoztatta az életünket – egyetlen döntés mély sebet hasított a szívünkbe, és bármennyi csésze kávét áldoz is Nadia az ősi isteneknek, sohasem fog begyógyulni.

Ha velük mentem volna, Sky itt lenne. Életben lenne.

De nem mentem velük.

Veszek három mély lélegzetet, és sikerül visszatartanom a könnyeimet. Beledugom a kezem a mosogatóvízbe, és abban a pillanatban visszajön az áram, mint a mesében. Mintha egy másik történetbe csöppennék bele ebben a tengerre néző, sziklaszirten álló házban, Cranberryben. Nyolc éve vasmarokkal igyekszem irányítani az életemet, és páncélt viselek, hogy senki ne okozhasson nekem többé fájdalmat.

De most, hosszú idő óta először, nem tudom, mi lesz ezután.

TEAL VALÓSZÍNŰLEG az idióta barátjánál töltötte az éjszakát, mert nyoma sincs, amikor lemegyek reggel a földszintre. Nadia már munkába készül: ő fogadja a turistákat a Cranberryi Erdő Nemzeti Park látogatóközpontjában.

– Még forró a kávé – mondja a tűzhelyen álló, mentazöld kávéfőző felé intve.

– Köszönöm.

Felkapok a pultról egy bögrét, és mozdulatlanná dermedek, amikor megállapítom, hogy az én bögrém. A kísértetbögre. Tegnap este csak a fogkefét, a fogkrémet és egy pólót pakoltam ki, éppen ezért fogalmam sincs, hogy került ide.

– Jól vagy? – kérdezi Nadia, miközben belebújik a blézerébe.

Megrázom a fejem, majd a tűzhely felé fordulok, hogy kitöltsem magamnak a kávét, s közben azt felelem:

– Persze, hogy jól.

Még nem számoltam be Nadiának és Tealnek a kísértetemről, pedig tudom, hogy hinnének nekem. Azt hiszem, félek. Sejtem, mit mondana Sky kísértete, ha lehetőséget adnék neki rá. És nem akarom hallani az ocsmány igazságot, és azt sem akarom, hogy más is hallja. Teal így is engem hibáztat.

– Ó, Sage! – mondja Nadia, és megfordul. A műbőr táskája a vállán lóg. – Majd elfelejtettem… Szóltam Dale Bowennek, hogy a városban vagy. Valószínűleg hamarosan fel fog hívni. – Abban a pillanatban rezegni kezd a telefonom, és a kijelzőn természetesen az áll, hogy Dale Bowen. – Fogadd a hívást! Munkát akar adni neked, és tudom, hogy szükséged van a pénzre – teszi hozzá, majd alaposan szemügyre vesz, és dob egy csókot. – Szép napot!

Becsukódik mögötte az ajtó, és felsóhajtok. Nadiának az a különleges képessége, hogy tud dolgokat. Nem tud mindent, de ahhoz eleget, hogy mindenbe beleüsse az orrát. Vajon azt is tudja, hogy arra kell a pénz, hogy minél hamarabb elhúzhassak Cranberryből?

A fülemhez emelem a telefont, és beleszólok:

– Dale! Hogy vagy?

– Sage Flores, azt csiripelték a madarak, hogy egy ideig a városban leszel.

Dale hangja ugyanolyan vidám és erőteljes, mint ahogy az emlékeimben él, és elmosolyodom, majd azt felelem:

– Nos, egy kis ideig biztosan.

– Ezt örömmel hallom, mert szükségünk lenne még egy kézre a farmon.

– Igazán? De a fesztivál csak júliusban lesz, igaz? – kérdezem, miközben kihangosítom a hívást, és tejszínt öntök a kávémba.

Régen többnyire csak a fesztivál ideje alatt dolgoztam náluk.

– Igen, de szükségünk van valakire, aki a zöldségeskertet gondozza. Annak idején együtt trágyáztunk és gyomláltunk, emlékszel? Ugorj be hozzánk, hogy elintézhessük a papírmunkát!

Majdnem félrenyelem a kávét. Túl gyorsan követik egymást az események, és azon töprengek, hogy Nadiának mennyire lehet köze ehhez. A kertje évek óta afféle biztonsági tartalékként működik a farm számára. A legnépszerűbb rózsák találhatók benne, arra az esetre, ha egy gomba vagy egy vírus elpusztítaná a farmon lévőket. Nadia valószínűleg szívességet kért Dale-től, és ezt nyugtalanítónak találom.

– Az a helyzet, Dale, hogy egyelőre nem akartam munkát keresni. Nem tudom, mit mondott neked Nadia, de nem kell…

– Ostobaság! Örülnénk, ha nálunk dolgoznál. Ugorj be hozzánk, amilyen hamar csak lehet!

Halkan felsóhajtok, s megkérdem:

– Neked mikor lenne alkalmas?

– Nekem? – kérdez vissza, s elneveti magát. – Nadia nem mondta, hogy fél évvel ezelőtt nyugdíjba mentem? Nate vette át a farmot.

Túlságosan össze vagyok zavarodva, ezért nem hívom fel a figyelmét arra, hogy ha ő próbál odacsábítani engem, akkor még dolgozik.

– Mármint Nathaniel?

– Igen! Ő is nagyon örült, amikor megtudta, hogy nálunk fogsz dolgozni. Megmondom neki, hogy beugrasz majd valamikor, oké? Most mennem kell. Vigyázz magadra, Sage!

Lassan leülök a székemre, és belekortyolok a kávéba. Időközben kihűlt, de jóformán észre sem veszem.

Az a helyzet, hogy egy darabig szerelmes voltam Nathaniel Bowenbe.

Körülbelül tizenegy évvel ezelőtt.

Tizenhét éves koromtól kezdve három egymást követő nyáron dolgoztam a hagyományőrző rózsafesztiválon[10], amelyet a Cranberryi Rózsa Vállalat szervezett. A céget Dale és a fivérei alapították, sok-sok évvel ezelőtt. Az első nyáron segítettem felállítani az asztalokat és a táblákat, és felsorakoztattam egymás mellé a rózsákat meg az előnevelt zöldségeket, hogy meggyőzhessem az embereket: szükségük van még egy angol tearózsára, és azt a tököt természetesen nem támadják meg a kártevők. A második nyáron is erre számítottam, de Joan, a fesztivál koordinátora, idegösszeomlást kapott, mert nem találta meg a rózsadugványok címkéit.

Ezek a dugványok meglehetősen fiatalok voltak. Annyira fiatalok, hogy lényegében zöldesbarna pálcikák álltak ki a műanyag cserepekbe töltött virginiai iszapból. Némelyik még levelet sem hozott, és egyik sem virágzott. Lehetetlen volt megkülönböztetni őket egymástól.

De én képes voltam rá.

Egy szempillantás alatt visszautazom az időben, gyorsabban, mint ahogy a felbőszített istenek elszívják a fényt. A csűr bejáratánál állok, ahol majd a rózsákat felpakolják a belváros felé tartó teherautókra. Kora reggel van, és Joant a sírás kerülgeti.

– Ezeket nem tudjuk eladni! – mondja panaszos hangon. – Senki sem akar zsákbamacskát venni.

– Hadd tegyek egy próbát! – felelem.

Kiveszem az egyik cserepet a kezéből, és végighúzom az ujjaimat a szár fölött. Úgy teszek, mintha a leveleket tanulmányoznám, pedig valójában… fülelek. Olyan érzés, mintha azok a pálcikák, azok a dugványok, a saját testem meghosszabbításává válnának. Addig kavarognak egymás körül a sejtjeink, amíg végül semmi sem választ el minket egymástól, és olyan természetessé válik számomra a kultúrnövények beazonosítása, mint a pislogás vagy a tüsszentés.

– Ez egy Ballerina rózsa – közlöm.

– Igazán? – kérdezi Joan kételkedve, de könnyes szemében felcsillan a remény.

– Igen. Az pedig egy Erzsébet királynő – felelem egy másik cserépre mutatva, majd hozzáfűzöm: – A hátad mögött három, illetve négy amerikai vadrózsa van. Halvány rózsaszínűek.

Joan kisvártatva előveszi a cédulákat, felírja rájuk a növények nevét, majd belenyomja őket a cserepekbe. A virginiai iszap átüt a papíron, de ezt nem veszi észre, vagy nem érdekli.

Nem sokkal később sáros kezeslábasában arra sétál a magas, ősz hajú Dale.

– Mi folyik itt? – kérdezi, majd miután Joan felvilágosítja a fejleményekről, felnevet. – Ó, ezek szerint Susan nem szólt neked? Idén a cserepek aljára ragasztottuk a címkéket. Kifogytunk a táblácskákból, emlékszel?

Felemel néhány cserepet, és megmutatja őket Joannak; aztán néhány perc múlva az is feltűnik neki, hogy a cserepekben és az aljukon lévő címkéken álló nevek megegyeznek egymással.

– Hogy az ördögbe tudtad megállapítani, hogy melyik micsoda, Sage? – kérdezi döbbenten.

– Én… nos, tanulmányozom a növényeket – felelem, és zavaromban elvörösödöm.

– Aha – dünnyögi Dale, majd alaposan szemügyre vesz, és felcsillan a szeme.

Mire észbe kapok, a saját asztalom mögött ülök a fesztiválon, és a fejem fölött lévő táblán hatalmas zöld betűkkel az áll: Növénybűvölő. Az emberek dugványokat, palántákat és magokat hoznak nekem. Megmondom nekik, mi az, és ha tévedek, akkor kapnak ajándékba egy rózsadugványt.

Ám sohasem tévedek.

Remekül szórakozom, de egyszer csak felbukkan néhány Johnny Miller típusú srác, és megpróbálnak átverni. Nem is igyekeznek eltitkolni előlem, hogy összekeverték a címkéket a cserepeken. Vetek egy pillantást az orrom alá dugott palántákra.

– Az egy Black Beauty, a másik pedig egy Sunrise Bumble Bee paradicsom.

– Tévedés!

A srácok olyan részegek, hogy alig bírnak beszélni – nyilvánvalóan túl sok időt töltöttek a helybéli sörfőzde standjánál. A hasukat fogják a nevetéstől.

– Ajándékot kérünk – mondja az egyik a fejem fölött lévő táblára bökve. – Tartozol nekünk.

– Összekevertétek a címkéket – közlöm unottan.

– Talán hazugnak nevezel?

Fenyegető a hangja, és ő a legerősebb. Amikor ökölbe szorítja hatalmas kezét, rájövök, hogy ebből nagy baj lehet. Ám ebben a pillanatban valaki azt kérdezi:

– Mi folyik itt?

Azonnal felismerem a srácot az irodában lógó fotók alapján. Majdnem két méter magas, izmos, a haja barna, a szeme zöld, mint a paradicsom levele, és olyan gyönyörű a mosolya, hogy libabőrös leszek tőle. Ő Nathaniel Bowen, Dale egyetlen fiúunokája, aki hazajött a főiskoláról a nyári szünetben. És most nem mosolyog.

A srácok megpróbálják elhitetni vele, hogy átvertem őket, de Nate szemügyre veszi a növényeket.

– A Black Beauty paradicsom leveleinek hegye kék színű. A Sunrise Bumble Bee pedig egy apró szemű fajta, ezért a levelei is kisebbek – mondja, és visszacseréli a címkéket. – Ügyes húzás, de ha még egyszer beleköttök ma este valakibe, kidobatlak benneteket a biztonsági szolgálattal.

Dühösen végigméri a srácokat, amitől még magasabbnak látszik, mire azok morogva felszívódnak.

Nate ezután felém fordul, és elmosolyodik.

– Jól vagy? – kérdezi, mire bólintok. – Helyes. Ha esetleg visszajönnek, szólj nekem, rendben?

– Persze. Igen. Oké – mondom zavartan.

Elsétál, és hamarosan elnyeli a növényekért rajongó tömeg. Esküszöm, hogy azóta legalább havonta egyszer eszembe jut ennek a srácnak a mosolya!

Megrázom a fejem, s egy pillanat alatt megint Nadia konyhájában vagyok. A sárga falak, a sima felületű, fehér konyhai berendezések és a délelőtti napfény, amely olyan gyengéden érinti meg a kezemben tartott kávésbögrét, mint ahogy Ádám teremtése[11] történik.

Az a nyár, amikor tizennyolc éves voltam… Sajnos akkor láttam utoljára Nathaniel Bowent.

De úgy tűnik, ma megint találkozni fogok vele.

2001. MÁRCIUS 9.

14 ÉVVEL EZELŐTT

RainOnATennRoof: Hali, Silvergurl

RainOnATennRoof: Ha ez a valódi neved.

silvergurl0917: ezt én is mondhatnám neked.

RainOnATennRoof: Igazán? Nos azt hiszem ismersz engem.

silvergurl0917: …nos ma mit nem vettél észre, tennessee reyes?

RainOnATennRoof: Aha! Szóval ismersz engem!

RainOnATennRoof: Kayla vagy?

silvergurl0917: :(

RainOnATennRoof: Swati?

silvergurl0917: :’(

RainOnATennRoof: Hmmm.

silvergurl0917: ha válaszolsz a kérdésemre segítek kitalálni hogy ki vagyok ;)

RainOnATennRoof: Oké. Oké. Mit nem vettem észre. Ez elég nehéz kérdés. Ugyanis csak arra emlészem amit észrevettem.

silvergurl0917: szerintem annak a filozófusnak aki feltette ezt a kérdést (egy könyvben olvastam róla) pontosan ez volt a célja. úgy értem hogy azt akarta elérni hogy az emberek tudatosabban szemléljék a világot.

RainOnATennRoof: Ezek szerint kaptam egy kis házi feladatot.

JELEN

A hagyományőrző rózsákra szakosodott Cranberryi Rózsa Vállalat egy, az Appalache-hegységre emlékeztető kisebb hegy oldalában található, amelyen juhar-, kőris- és fehér eperfák nőnek, s párafelhőbe burkolózó dombokra néz. Az országútról lehajtva a Rosy Lane nevű földúton jutok el a kaviccsal felszórt parkolóig, amely tele van apró, virágzó gyomokkal. Aztán megpillantom a felújított és okkersárgára festett kis csűrt és az aprócska, kék szegélyes, fehér farmházat, amelyben az irodákon kívül konyha és fürdőszoba is található; az utóbbi magas ablakának olyan régi és vastag az üvege, hogy keresztülnézve rajta a táj egy Monet-festménnyé változik.

A ház és a csűr körül öt üvegház áll, és mindegyik tele van – minő meglepetés! – rózsákkal. A ház mögötti földeken is – minő meglepetés! – rózsák nőnek egy kusza labirintusban, ami hagymák és fokhagymák, valamint nitrogénmegkötő növények, például déli borsófürt meg csillagfű között kanyarog, amelyek lila virágai az ég felé nyúlnak.