SZEPES MÁRIA

MERRE TARTASZ, EMBER?

Összegyűjtött írások

A szöveget gondozta
Macskássy Zsuzsanna

Copyright © Szepes Mária Alapítvány, 2014, 2025

Hungarian edition © GLB Könyvkiadó Kft., 2025

Cover design © GLB Könyvkiadó Kft., 2025

Minden jog fenntartva.

A könyv – a kiadó írásos jóváhagyása nélkül – sem egészében, sem részleteiben nem sokszorosítható vagy közölhető, semmilyen formában és értelemben, elektronikus vagy mechanikus módon, beleértve a nyilvános előadást vagy tanfolyamot, a hangoskönyvet, bármilyen internetes közlést, a fénymásolást, a rögzítést vagy az információrögzítés bármely formáját.

GOOD LIFE BOOKS, BUDAPEST

Felelős kiadó Eitner Noémi és Melher Viktor igazgatók

Műszaki vezető Horányi Laura

Főszerkesztő Melher Viktor

Tipográfia Madarász György

Borítót készítette GLB Könyvkiadó Kft.

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-529-735-1 (epub)

ISBN 978-963-529-736-8 (mobi)

„Írónak lenni annyi, mint állandóan
a belső bíráink előtt állni.”

IBSEN

ELŐSZÓ

E cikkgyűjtemény olyan kérdéseket vet föl, amelyek égetően sürgőssé váltak a harmadik évezred válságai között. Bizonyos, hogy valamennyi értelmes ember agyában azonos gondolatok fogalmazódnak meg napjainkban, de a megerőszakolt természet és a túlzsúfolt városok lármája is ezt lázongja „szirénjajdulással”. Földünk beteg. Életformája vészhelyzetbe került. Diagnózisát kiváló szaktekintélyek juttatják a köztudatba, különféle médiumokon át. Azt is nyilvánvalóvá teszik, hogy technikai civilizációnk legzseniálisabb felfedezései sem tudják orvosolni ökológiai, szociológiai, lélektani kórságainak egyre növekvő ártalmait. Bonyolult, sokrétű burjánzásának nem találják ellenszérumát. Szerencsére áldozatkész tudósaink, ökológusaink, szociológusaink, pszichológusaink nem adják fel küzdelmüket a bolygónkon kivirágzott élet megmentéséért. Bizonyosak benne, hogy egyedül a tetté lett eszmék válhatnak sikeres valósággá. És nincs olyan egyéni, közösségi elfajulás, ártalom, amelyből ne lenne kivonható annak ellenszere. De az ilyen esszencia létrehozásához fáradhatatlan kutatómunka, szívós kitartás, empátia és értő türelem szükséges. A kötet tanulmányai e problémákon való közös továbbtűnődést kínálják a saját és a Földünk krízisein töprengő humanistáknak. Persze egyéni válaszokat, eredményes módszerek választékát is mellékelik e valamennyiünk sorsát gyökerében érintő spekulációkhoz.

Ezek az írások a XX. század millenniumának napról napra megjelent krónikája, pontosabban végösszege 1995-től 2000-ig.

Reményem – mint sokunké – a XXI. század új nemzedéke, akiknek múltját nem mocskolják be rettentő bűnök. Lényükbe többlet érzékszervekként épül be a kritika, apáink, nagyapáink tapasztalata, elkövetett hibáik csődjének oka. Joggal és okkal hisszük, hogy rátalálnak bolygónk gyógyulásának arkánumára.

Szepes Mária

I. RÉSZ

„Pénzt vagy életet?”

„PÉNZT VAGY ÉLETET?

Vajon gondol-e valaki arra, hogy Földünknek éppen pszichikai védekezőképessége, „lelki immunrendszere” gyengül egyre sebesebben? Rengeteg tünet utal e félelmetes folyamatra. Mikor már nyilvánvaló az igazi orvosok előtt is, hogy csaknem minden organikus betegség mögött pszichoszomatikus okok állnak. Még a halálosnak ítélt kórok is stagnálnak, néha csodaszerűen javulnak is, ha a páciens lelkiállapota harmonikussá válik, nem adja fel a reményt, s az orvossal együtt küzd a gyógyulásért. Vajon miért nem ismerjük fel végre, hogy bolygónk „fizikuma” mögött is valamiféle önpusztító, elvakult pszichikai erők gyökerei gennyednek, s hatnak a tömegeken, hatalmon lévő szervezeteken s megvadult elemeken át.

Néhány tünetet felsorolok itt a rengeteg közül, amelyek mindenki előtt ismeretesek, hiszen a világ valamennyi hírközlő szerve naponta beszámol róluk, de egymással való összefüggéseiket, egyértelmű jelbeszédüket csak néhányan tudják elolvasni annak, ami: Földünk már áttételes nyavalyája, tébolyrohamai, tehetetlen sodródása egy általa felidézett kataklizmában. Ebben éppúgy osztoznak a természet elementáris kitörései, változásai, ahogy a test indulatai, szorongásai, vírusos ragályai roncsolják a szervezetet.

Gyilkos, fékezhetetlen háború dúl közvetlen szomszédságunkban. Veszélygócok, krízisek kitörései fordítják egymás ellen a tömegeket az egész földtekén. Van olyan ország, ahol a huszadik század küszöbén az egyetlen Messiás hívei gyűlölködve ölik, felrobbantják egymást, mint Medici Katalin idejében „a hosszú kések éjszakáján”. A szemita a szemitát irtja, mindegy, miféle ürügyek alapján. De az úgynevezett „felszabadult” feketék is lázongva kínozzák, elpusztítják ugyancsak sötét bőrű felebarátaikat. A hatalomért viaskodó politika fajilag, eszmeileg is a másképp gondolkodó nacionalizmus vezérmotívumává, öncélú veszedelemmé vált. A szociológiai, ökológiai, etológiai katasztrófák valamennyi ország körmére égtek. De a megoldhatatlannak tűnő problémákkal azok, akik leküzdésük eszközeivel rendelkeznek, nem képesek foglalkozni. Pedig elhárításuk, ha ugyan nem késő már, halaszthatatlan, mint pl. a környezetszennyezés, a szaporodó bűnözés. A szenvedélybetegségek növekvő száma, az AIDS, az ózonlyukakon beözönlő, szűretlen, rákkeltő ibolyántúli sugárzás, az új népvándorlás, a fegyvercsempészés, a mérgező hulladék felhalmozódása, elhelyezése. Technokrata civilizációnk teljes megzavarodása „egyes kiváló elmék erőfeszítései, nagyszerű eredményei ellenére” nyilvánvaló. S ezt olyan tünetek, tettek vagy azok elmulasztása bizonyítja, amelyek döbbenetesek, hiszen az emberi létforma megmaradásáról vagy a Földről való eltűnéséről van szó. Tehát azokról is, akiknek gyerekei, unokái belenőnek a statisztikák szerint több mint válságos kétezredik évbe.

A Buenos Aires-i ökológiai egyezményt, amely az emberiség nyolcvanöt százalékának S. O. S. kiáltását képviselte – akiknek azonban sajnos nincs hatalmuk a végrehajtásához –, azok a nagyhatalmak nem írták alá, akiktől ez az elkerülhetetlen, életmentő intézkedés függ. Hogy miért? Üzleti és politikai okokból. Úgy, mintha fegyverrel fenyegetnének: „pénzt vagy életet!” S ők a pénzt választanák, feladva saját, hozzátartozóik és összes embertársuk életét.

A sok közül csak egy példa a csernobili eset. Energiahiány miatt működtetni kezdik a végzetesen rossznak, életveszélyesnek bizonyult atomerőmű két, rozoga állapotban lévő blokkját. A „szarkofág”, amelyet a sugárzó anyag kilencven százalékára helyeztek, a javíthatóság határán túl repedezik. Az egész épülettömb megrongálódott, összedőléssel fenyeget. Akik a kitört tűz oltásával foglalkoztak annak idején, nagyrészt halottak már a sugárfertőzéstől, nem beszélve a későn értesített, közelben élő, gyanútlanul sugárméreggel táplálkozó, gyermekeiket védtelenül kiszolgáltató lakosságról. Halálozási statisztikájukat csak annyiban hozzák nyilvánosságra, hogy rendkívüli mértékűek. S Csernobil mellett ott áll teljesen kiürítve, kietlenül a valamikor harmincezer lelket számláló város, amelynek lakói a még évezredekig sugárzó gyilkos hatás miatt sohasem térhetnek vissza otthonukba. Az energiát adó ketyegő óriásbomba kijavításához, a szarkofág védőbúrával való beborításához azonban nincs pénz. Energia azonban kell. Tehát meggyújtják a bomba gyújtózsinórját. Termelnek.

A paksi atomerőmű veszélyes hulladékát nem tudják elhelyezni sehová. Amíg volt Szovjetunió, átvette a mérgező anyagot. Több mint valószínűtlen, hogy a szétesett, gazdasági, politikai problémákkal küzdő Oroszország folytatni fogja a gyakorlatot. Magyarországon nincs olyan helység, amely befogadná az állandóan növekvő, halált hozó tömeget. Lényegében Nyugaton sincs. Legfeljebb úgy, hogy fejlett technikájukkal kivonják belőle az újrahasznosítható részt, és a még mindig sugárzó maradékot visszaküldenék oda, ahonnan származik. A mi számunkra megfizethetetlenül drágán végeznék el. Tudunk róla például, hogy voltak olyan fémtartályokat szállító vonatok, amelyek elvileg már fogadható állapotban lévő, óriási ártalmakat hordozó salakkal telve, másfél éven át ingáztak a nyugat-európai országok között, mert sehol sem engedték kirakodni őket.

A műanyag flakonok elpusztíthatatlansága, növekvő hegyeinek tragédiája ismeretes. A nagyvárosok megengedhetőnél sokszorosan magasabb légszennyezettségének hatása az emberekre, főleg a gyermekekre, akiknek a tüdeje tele van ólommal és egyéb mérgező anyagokkal, szintén köztudott, mert a legenyhébb esetben is korai asztmát okozhat. Most nem szólok az afrikai országok népességének rémítő állapotáról, amelyen nem segíthetnek a jóléti társadalom hozzájuk jutó vagy bűnös módon elsikkasztott segélyei; az esőerdők kényszerű vagy nyerészkedési célból történő lelkiismeretlen, rohamos irtásáról. Kétségtelen, hogy mindezek az önpusztító őrület kísérőjelenségei, éppúgy, mint a faji háborúk, a tömeges terrorcselekmények, a Neander-völgyi szintre manipulált csőcselék dúlása, a rögeszmék, drogok, gyógyíthatatlan nemi betegségek alvilágába zuhant fiatalok tömegei. Vajon kivonhatják-e bolygónkat e kórságából a puszta tanácskozások, vészhelyzetünket megállapító írások, szavak, be nem tartott szerződések, a nemzetközi ellenőrző csapatok tehetetlen katonái, akik éppúgy célponttá válnak, mint segélyszállítmányaik?

Évtizedekkel ezelőtt egy komor, sötét kőszobrot vittek a Húsvét-szigetekről a Népszövetség épülete elé. Felállították. E szobrok létrehozásának értelme, oka ma is rejtély a kutatók előtt. De mintha e fekete, néma profil valamiféle vuduvarázslat idézőformulája lenne, amely borzalmas erőket idézett az ENSZ békét kereső központjába, amelynek tagsága egyre növekszik, de hiába próbál fénymentőövet vetni a csillapíthatatlan veszélyek ingoványába, véres örvényeibe.

Vajon mi lehet a kiút ebből az egyre romló, feltarthatatlannak tűnő katasztrófából? A felelet erre talán naiv. Mert a tömegtől bizonyosan nem, de az egyéntől esetleg elvárhatnánk, hogy keresni, s nemcsak hinni, hanem tudni kezdje saját halandó létében a halhatatlanságot, s az azonosságát, erkölcsi elkötelezettségét minden élettel. S a másik, talán még képtelenebb elvárás Földünk vezetőitől, hogy létünk végleges válságában teljes hatalmukkal ne a pénzt, hanem az Élet megmentését válasszák.

1995

SZÜRKE EMINENCIÁS

Az Értelmező kéziszótár olyan valakit nevez szürke eminenciásnak, aki valamely magas rangú, esetleg korlátlan hatalmú személy mögé húzódva, szinte láthatatlanul irányítja e kivételes posztot viselőt. Valójában annak minden szava, tette, rendelkezése ettől az árnyékában meghúzódó valakitől származik. Övé a valódi hatalom.

A szürke eminenciás különös, de frappáns analógiájáról szeretnék beszélni. Ha fényt vetítünk rá, kiderül, sokszor rombolóan félelmetes vagy nagyszerű tetteket végrehajtó hatalma korlátlan. Az agy szürkeállományáról, sohasem cserélődő sokmilliárd sejtjéről, észlelésmódjának mélyebb vagy magasabb rezgéseiről szólok. Ezek határozzák meg átlagosan működő vagy többletérzékszerveink jelentőségét. Az agy remekművének titkait még korántsem derítették fel kutatói, de részeredményeik is meglepő statisztikákkal szolgálnak. Olyan folyamatokról, felismerésekről adnak hírt, amelyekre egyelőre nincs magyarázat. Kemény dió, e formájában valóban dióbélre, kanyarulataival labirintusra emlékeztető szerv, amely valamennyi komputer modellje, de lényegében utánozhatatlan „okos gép”. Mindaz, ami valaha létrejött kék bolygónkon, az agy műve: a tudomány, művészet remekművei, fényárban úszó világvárosok, felhőkarcolók, operák, színházak, templomok, gyárak, áruházak, a természet ősenergiájának felfedezése, szabályozása, a közlekedés teret-időt összevonó tökéletesedése a víz alatt, a földön, a levegőben és immár a kozmoszban is. A járványok leküzdését, az életkor meghosszabbítását éppen úgy e szervnek köszönhetjük, mint az élelemtermelést a szaporodó emberiség számára. Az agyban születő eszmékből nőtt ki a „zöld forradalom”, a biogenetika, amely hivatva lenne megszüntetni az emberiség nagy részének éhínségét. Nem sorolom tovább azokat az alkotásokat, felfedezéseket, amelyek mind eszmék és képzetek voltak zseniális elmékben, s azután megvalósultak. Civilizációvá, kultúrává lettek, amelynek használói, élvezői, de szenvedői is vagyunk valamennyien. Mert minden jó és minden rossz megvalósulás az ember géniuszának szürkeállományában fogant meg, s e fogantatásban először idea, gondolat, ötlet és felismerés volt. Annak ellenére történik ez ilyen módon, hogy bármelyik zseniális tudós, művész, bölcselő agysejtjei milliárdjaiból mindössze néhány százalékot használ fel a közösség életformájának építésére. Ugyanakkor az is tagadhatatlan, hogy nagy tévedéseket is elkövet a természet törvényei ellen, amelynek ő maga is szerves része. Miért? Mi okozza bizonyos cselekvései kockázatos, önpusztító következményeit? Miért marad agysejtjeinek nagy része homályban? A biosz szüntelenül elhaló, mindig megújuló burjánzásában miért éppen az öntudatra ébredt ember ismeri a halálfélelmet, emlékszik a múltra és retteg a jövőtől? Az állati elmék az örök jelenben élnek. S vannak olyan többletérzékszerveik, amelyekkel az ember nem rendelkezik. Sokkal előbb érzik meg például a természeti katasztrófákat, mint a legkiválóbb technikus s az általa alkotott mechanizmusok.

De miféle lehetőségeket, képességeket hordoz az emberi érzékelési mód e fantasztikus állati tulajdonságokkal szemben? Mennyivel kevesebb és mennyivel több nála? Annyiban döntően több, mivel öntudata, teremtő képzelete nem pusztán fizikai léte, önfenntartása, szaporodása felé irányul, hanem gondolatcsápjai olyan kiterjedések felé tapogatóznak, amelyek teljesen hiányoznak az állati lét ösztönvilágából, noha ők is harcolnak, védekeznek, félnek, sőt létfenntartásuk érdekében különféle eszközöket vesznek igénybe. De nekik nincsenek fogalmaik időről, változások lehetőségéről, összefüggésekről. Beléjük programozott ingereiket követik. Az ember nem nyugszik bele a változtathatatlan, leküzdhetetlen hajtóerőkbe. Kérdéseket tesz fel az idő, az élet és halál jelenségeinek okát és célját illetően. Nyughatatlan történésben van állandóan, mint körülötte a Föld, a Nap, a tejutak naprendszerei, a lüktető világegyetem. Nem fogadja el tehetetlenségét e jelenségekkel való viszonylatában. Részt kér belőle. Megismerésre törekszik. A kisvilág titkaiba éppen úgy be kíván törni, mint az óriások birodalmába. Nem elégszik meg passzív eszmékkel, elvont fogalmakkal. Megvalósít. Javítani akar. Beavatkozik elementáris folyamatokba. Hatalmas tévedései mellett óriási felfedezései vannak. Szüntelenül kísérletezik. Kutatja valamennyi benne és a természetben végbemenő jelenség rejtett értelmét. Modelleket készít, amelyek működése elárulja a bennük rejlő eszme helyességét vagy hibáját.

A modern tudós már tudja, Földünk csak porszemnyi része a világmindenség sokmilliárdnyi tejútrendszerének, amelyek számlálhatatlan óriás naprendszerekből állnak. Asztrofizikánk eljutott addig a felismerésig is, hogy a kozmoszban üres tér nincs; amit annak hittünk, az is telítve van életcsírákkal. E megállapításokra persze olyan óriásteleszkópok segítségével jutottak, amelyek sugara behatolhatott abba a tízszázaléknyi megvilágított töredékbe, amely az emberi technika által valamennyire megközelíthető. Mert az is nyilvánvalóvá lett e kutatások következtében, hogy az univerzum kilencven százaléka mély, felderíthetetlen sötétségbe burkolózik szemünk és eszközeink elől, noha bizonyos, hogy ott is titáni csillaghalmazok nyüzsögnek. Ezekről az erőfeszítésekről azért kell szólnom, hogy visszatérhessek az emberi képzelet agyradarjának működéséhez, sajátos érzékelési skálájához. Például ahhoz, hogy a sok milliárd, sohasem cserélődő agysejtjéből miért használ annyira keveset? Itt idézem Grasset megállapítását: „Mindenkinek szabadságában áll, mikor a laboratóriumból távozik, ahol a tényeket jegyezte fel, hogy bemenjen-e vagy távol maradjon az Oratóriumtól, ahol ezek a tények természetfölötti értékelést nyernek, olyan magyarázattal, amely túl van a tudomány határain.” Lehet, hogy legfőbb oka agysejtjei bénultságának valami katasztrofális felejtésféle, amely csak álmaiban enyhül némileg, a „kis halál” éjszakájában, mikor egy-egy üldözéses víziójában eszébe jut hirtelen, hogy tud repülni. És akkor valóban felrepül. Platón szerint az ember sohasem tanul újat, csak emlékezik. Lehet, hogy halott szeretteivel való álomtalálkozásai, saját halálának és újraéledésének átélései ilyen különös emlékezések valamire, amelyek realitások voltak valamikor számára? Modern atom- és asztrofizikánk kísérletei az anyag és az energia megmaradásának elvével az öröklétet bizonyítják. De a kísérleti tudomány módszerei mérhetetlenül elmaradnak, lelassulnak olyan jelenségek mellett, amelyek léte nem cáfolható, de ezen anakronisztikus módszerekkel értelmük meg sem közelíthető. A vaskalapos, elavult tudomány követelménye az, hogy csak olyasmit fogad el bizonyítottnak, amit bevihet a laboratóriumba, és ott a jelen lévő megfigyelők, eszközök előtt többször megismétli az így bizonyított folyamatot. E módszer támogatójához a következő felszólítást intézném: vegyen egy gömbvillámot, vigye be a laboratóriumba, és késztesse arra, hogy legalább ötször bizonyítsa saját mibenlétét s a benne végbemenő folyamatokat. Ez, ugye, egyenlő a lehetetlenséggel, hiszen a gömbvillám megjelenése éppen annyira kiszámíthatatlan, mint amennyire képtelenség irányítani tevékenységét. De annak ellenére, hogy semmit sem tudunk mibenlétéről, mégis van.

Hogy az ember által ismert, használt öt érzékszerv észlelésmódja mennyire csalóka, arról a kanadai dr. Woodburn Heron pszichológus kísérlete győzte meg kollégáit. Kihirdette a montreali McGill Egyetem diákjai között, hogy bármelyik vállalkozónak húsz dollárt fizet egy napra azért, ha egy hangszigetelt, légkondicionált kis fülke puha ágyára hajlandó lefeküdni oly módon, hogy szemét bekötik, kezét „szigetelik”; vastag kesztyű fölött kartonborítást kell viselnie, amely a tapintás érzékszervét is teljesen kikapcsolja.

Dr. Heron célja az volt, hogy e kísérlet segítségével kipuhatolja, miként viselkedik az agy, mikor elrekesztik az öt érzékszerv váltakozó benyomásaitól. A kísérlet, egyéb tapasztalatai mellett, igen gyakorlati értékű felvilágosításokat adhatott fontos poszton álló emberek észlelésmódjának működésére vonatkozólag. Azok például, akik radarképernyőt figyelnek, amelyen órákon át semmi változás nem történik, gyakran nem látják, mert nem „észlelik” az idegen fényjelzést, mikor az felvillan. Sok autóvezetőt karambolba szuggerálnak a volán mellett töltött hosszú órák valamely egyhangú úton.

A vállalkozó diákok e „csendkamrában” rendszerint átaludták az első órákat a kényelmes fekhelyen. Felébredve azonban egyre nyugtalanabbá váltak. Hánykolódtak, fütyültek, énekeltek. Beszéltek magukban. Minden félbeszakítást örömmel üdvözöltek, például ha arra szólították fel őket, hogy fejszámolást végezzenek. Mikor a félbeszakítások megszűntek, az „áldozatok” közül néhányan kétségbeesetten megkísérelték, hogy tanulmányaikra gondoljanak, vagy figyelmüket intellektuális problémákra összpontosítsák. Ez a legtöbb esetben nem sikerült. Agyuk működése fokozatosan leállt, vagy kisiklott ellenőrzésük alól. Nem tudtak koncentrálni. Képzeteik irány nélkül vándoroltak. Számolási képességük elemi fokra hanyatlott.

Egyszerre különös hallucinációk, álomszerű képfoszlányok tolultak tudatukba. Pontok, vonalak, ábrák merültek fel előttük. Majd ahogy az üres ábrák tovább vánszorogtak, élénkebb víziók jelentek meg. Volt olyan diák, aki sárga-fekete sapkás, nyitott szájú kis emberek sorait látta. Egy másik mókusok processzióját zsákkal a hátukon, amint mély hóban komolyan vonultak. Egyes diákok történelem előtti állatokról, csodálatos városokról, földből kiemelkedő, integető kezekről számoltak be. Legbizarrabb volt annak a diáknak a látomása, akinek belső látóterét gigászi fogsor töltötte be. Ez a protézis tutajon sodródott lefelé egy folyón. A víziók intenzíven valószerűek voltak, éppen úgy, mint az izgalmas, heves hatású zene, a rejtélyes hangok, amelyek láthatatlan forrásból törtek elő. Az egyik diákra rálőttek egy kis űrrakétáról. Érezte, ahogy a golyók súrolták a karját.

Két diák a legfurcsább képzetről próbált megfelelő leírást adni, amelynek szenzációja alig tűrte el a racionális fogalmazást. Mindkettő úgy érezte, két test fekszik egymás mellett egy ágyon. Szabályosan, elháríthatatlan valószerűséggel megállapíthatták, hogy megkettőződtek. Önmagukban és önmagukkal voltak együtt a magányos csendkamrában, mintha tükörképükkel feküdtek volna szorosan összesimulva. Bár ez a hasonlat mindkettőben tiltakozást keltett, mert a tükörképek a valóságban nem rendelkeznek önálló, külön tudattal, csak az az egyvalaki, aki tükröződik. Ebben a benső valóságban azonban mindkét test ugyanazzal a tudattal érzékelte a másikat és önmagát. Könnyűbúvárok nagy mélységbe merülve hasonló tünetekről számolnak be, amelyet a mélységi szédület okoz. Egy híres hegymászó viszont a magasság nagy fáradsággal elért pontján észlelte a megkettőződés állapotát, amelyet segítségnek érzett, mert így párbeszédet folytathatott a másik önmagával.

A diákok közül néhány hat napon át kitartott, az étkezési idők rövid megszakításaival. Némelyik, a húsz dollár ellenére, az első nap után leköszönt.

Amint egy-egy „médium” elhagyta a cellát, hallucinációi megszűntek, de még órákig nem talált vissza normális állapotához. Fejfájás kínozta, nem tudott tanulni, elvesztette íráskészségét.

A víziók minden esetben egyéni jelbeszédet fejeztek ki, mint az álmok. Amint elrekesztették a fizikai érzékelés öt forrását, kigyúltak a látomások. Olyan fenomén párhuzama ez, mintha egy ember búvárfelszerelés nélkül lemerülne a tenger százméteres mélységébe, és tüdeje hirtelen kopoltyúvá alakulna át. Képzelete, agya mélyebb vagy magasabb rezgéseinek működését semmi nem akadályozhatja meg. Ha álmodni tud e csodákról, és képes arra, hogy elképzelje őket, akkor e lehetőségek látens módon ma is megvannak benne. Erre vallanak mítoszokat, szimbólumokat felfogó képességei, alkotó fantáziája, bizarr természeti jelenségek megérzései, érzékelései.

Az agykutatók figyelme ma már kiterjedt a tanatológia, a halálközeli élmények vizsgálatára is, mióta új módszerekkel el tudják indítani a leállt szívműködést, s ha ez rövid perceken belül megtörténik, nem áll be végzetes agykárosodás, így egyre többen térnek vissza az úgynevezett klinikai halál állapotából. Tehát megdőlt a régebben hangoztatott sztereotípia, hogy „onnan”, vagyis a halálból még soha senki nem tért vissza. A halálból való „visszatéréseket” s a halálközeli élmények valóságát egyre több tanú, köztük orvosok és jelen lévő hozzátartozók igazolják. E jelenségek körül persze óriási viták folynak az agykutatók s az ilyen élményeket átélő csoportok között. Akik valósnak, s nem az agy bizonyos pontjának ingere által keletkezett víziónak tekintik a klinikai halálból visszatért ember tapasztalatait, nemcsak laikusok, hozzátartozók, hanem kísérletező, magasan kvalifikált orvosok, tanatológus kutatók, pszichológusok. De a tagadók és a meggyőzött tudósok egyike sem kételkedik abban, hogy az ilyen sajátos állapotból feléledő emberek gyökeresen megváltoztak élményük után. Nincs többé halálfélelmük. Az agresszív bűnöző humánus hívővé alakul át. Mindegyik teljes meggyőződéssel hiszi, hogy amit átélt, igaz. Tökéletesebb, plasztikusabb valóság minden előző tapasztalatnál. S hogy nem puszta „belső víziók” voltak ezek, azt orvosaik, a jelenlévők és hozzátartozóik is bizonyítják. Mert amit megállt szívvel, eszméletlenül láttak, hallottak, az rajtuk kívül, körülöttük ment végbe. Valódi történések voltak. Olyan eseményekről szóltak, amelyeket „halott” testük érzékszerveivel nem foghattak fel. Felülről látták saját testüket, az orvost, s hallották szavaikat. Sőt, a másik szobában várakozó, szorongó, síró hozzátartozóik párbeszédét is szóról szóra elismételték. Egy hosszú gyakorlattal rendelkező, kitűnő gyermekorvos, aki egy hétéves kislányt visszahozott a klinikai halál állapotából, a tévéképernyőn megmutatta a gyerek rajzát. Természetesen primitív módon lerajzolta, mit látott eszméletlenségében, mikor valójában nem működhettek fizikai érzékszervei. Lerajzolta önmagát az ágyon fekve, s a mellette álló orvost. Az ágy lábánál állt az a valaki, aki valójában csak vészhelyzetben léphetett be az intenzív osztályra, ahol ő feküdt. Az illető fején megkülönböztető, különös, magas fejvédőt viselt a gyerekrajzon is. Fontos hozzátenni, hogy amint a kislány éledni kezdett halálos állapotából, ez az ember kiment a kórteremből. Két szeme tehát sohasem nyílt rá. Mégis ott volt a rajzon, amely ezen kívül még egy nagyon különleges és minden ilyenfajta beszámolóban szereplő ábrát mutatott. Önmagát is odarajzolta magasan a test fölé, amint nyilván lepillant az ágyon fekvő „halott” testre. Persze angyalkák is vannak a képen, s valami sárgás fénygócféle, amelyre annyit mondott a kislány: „Az a Jóisten.” Miféle más kifejezése lehetett volna a számára kifejezhetetlenről? A tanatológia igen fiatal, új tudománya egyre szaporodó, tanúkkal bizonyított esetei számolnak be halálközeli élményekről, amelyek valós, külső történésekként játszódtak le egy-egy megállt szívű, eszméletlen ember körül. Tehát nem a klinikai halálban lévő páciens agyának bizonyos gócából vetülő belső víziónak tekinthető.

Az a tapasztalatom, hogy a tudomány kutatói közül azok, akik az emberiség javát szolgáló, igazi felfedezők, mind beismerik, milyen keveset tudnak, s azt is, hogy rengeteg olyan jelenség veszi körül őket, amelyre nincs magyarázat. A nagy tudósok, bölcselők végtelenül alázatosak. Éppen ezért fejlődésképesek. A puszta tagadása annak, ami az emberben, a bioszban, a világegyetemben végbemegy, nem vezet sehová. Veszedelmes. Még az olyan képességek megszerzését is lehetetlenné teszi, amelyek az állati elméket létformájuk védőeszközeihez segítik. Nekünk azonban többre van szükségünk, ha érteni akarjuk, miért születtünk e bolygó rejtélyes csodái, kockázatai, kataklizmái közé. Létünknek mi az értelme? A modern tudomány kivételes géniuszai már rájöttek, hogy e probléma megközelítéséhez a természettel és a kozmosszal való együttműködés szükséges. A többlet, amelyet teremtő képzeletünk, tudományszomjunk jelent, az a képességünk, hogy emlékezni tanulunk arra, amit már tudtunk valamikor. Bizonyos, hogy csak olyan gondolatok merülhetnek fel agyunkban, amelyek igazak valahol, különben nem ölthetnének értelmes formát. E kivételes individuumok azt is felismerték, hogy a rációnk csak tizede tudattalanunk végtelen skálájának, s agyunk, e remekmű, a fejünkben pusztán közvetítő antennája a mögötte rejlő láthatatlan megalkotójának. Mert a legtökéletesebb mechanizmus sem lehet meg programozó mérnök nélkül.

E korszakvég egyik legtragikusabb tévedése, hogy eszközből csinál célt. Nem készült fel arra, hogy az energia, amely nélkül bolygónk szaporodó népessége, társadalma nem működhet, legnagyobb válsága küszöbére érkezett. Még nem képes a „vízből tüzet”, energiát termelni, s a kétezredik évre átalakított teljes számítógéprendszer olyan óriási anyagi megterhelést jelent, amelybe beleroppanhat a világgazdaság.

Elektronika és kibernetika, mi lesz veled?

Dante Isteni színjátékának egy mondata felel erre annak, aki érteni akarja, meri e bölcs üzenetet: „Minden ember életében elérkezik egy perc, amikor találkozik örök önmagával.”

Ez lenne a kiút minden válságból? Bizonyos, hogy az ezredvég problémái között nincs más választása a Föld értelmes lényeinek. De e mondat félelmetesen nagyszerű előzményeket kíván. Annak, aki e perchez elérkezik, a szenvedés, tapasztalás valamennyi tüzén át kellett égnie.

1999

BŰVÉSZINASOK

Bizonyos, hogy itt nyüzsögnek közöttünk a bűvészinasok. Ők lopták el az Elemi Erők, gonosz hatalmak fölött uralkodó szent Alkimista varázspálcáját, aki Földünk tégelye fölé hajolva az emberólomból emberaranyat kívánt létrehozni részvéttől izzó kemencéjében. Bolygónkon elszabadult a gyűlölet és az ostobaság. Az igazságot hazugság, az értelem fényét sötétség váltotta fel. Ezt a cikket meg kellett írnom, hozzátéve nagyszerű barátom, Hamvas Béla szavait: „Sorsát csak az vetheti le, aki azt teljes egészében magára veszi. Alázat. Áldozás. Szolgálat. Türelem. Csak aki szolgál, lehet szabad. Csak aki alázatos, uralkodik.”

E csodálatos gondolatoktól érintve ajánlom Önöknek mondanivalómat.

„A jövő már elkezdődött” – írta Robert Jungk 1971-ben az UNESCO Courirben. De hogyan folytatódott?

A tudományos-technikai forradalom, s tegyük hozzá, a vészhelyzet korszakában a holnap világával való rendszeres foglalkozás elkerülhetetlen szükségszerűség. Azon, hogy az emberiség túlélje jövője válságait, ma több tízezer szakértő, tudós, kutató fáradozik szerte az egész földgolyón. Eddig úgyszólván nem volt elméleti és gyakorlati jövőkutatás. Pedig új felismerésekre csak a gyakorlati prognosztika képes. Ennek égető fontosságát ma már kiváló humanisták, ökológusok, fizikusok, teológusok, művészek tízezrei kiáltják a végromlás felé zúduló emberi létforma és a lázongó természet piros stopjelei, özönvizei, orkánjai, háborúi, agonizáló vizei, földrengései, vulkánkitörései között.

Mert a jövő – ha ifjú generációi egyáltalában elérkeznek hozzá – e kataklizmát szülte meg a tudományos forradalom genetikusan terhelt méhének vajúdásából.

Ne hőköljenek vissza e figyelmeztetéstől az egocentrumukba zárt tudatlanok vagy önmagukat a végső tudás birtokosainak hívő áltudósok. Ezek tények. Szánalomtól égő, igazat látó mentőosztagai a végzetnek, akik azért figyelmeztetnek a már itt levő csapásokra, hogy tegyük meg ellene sürgősen, amit még tenni lehet. Védekezzünk! Védjünk! Segítsünk! Nem depressziós, neurotikus, önsajnáló ostobák fecsegnek erről, hanem súlyos felelősségtől terhelt szakemberek, bátor gondolkodók, félelmetesen pontos statisztikák, a kórképző gócok aknáit, ketyegő bombáit ártalmatlanná tenni igyekvő sors-tűzszerészek, a történelmi logika avatottjai. Ez nem csak az oktalanul megvetett „zöld szekták” bosszantó szúnyogcsípése, akikre senki sem figyel. Tehetetlenül tüntető, éhségsztrájkoló, veszélygócokat rohamozó csoportjaikat nagyképű dühöngéssel verik el, hivatalos közegek segítségével, a mérgeket ontó, bár igen nagy hasznot hozó potenciális Csernobiloktól. Ez kérem tiszta természettudomány, Hölgyeim és Uraim! Az emberiség szellemi elitjének cáfolhatatlan felismerései, megállapításai. Kísérletileg ellenőrzött, félelmetes képeit világra nyíló képernyőablakok és a média valamennyi szolgáltatása élőben mutatja Önöknek. Naponta láthatják, hallhatják harcok, merényletek menekülő tömegeit, robbantások megcsonkított hulláit, nyomorékjait. Megerőszakolt, éhező, szomjazó szerencsétleneket. Egymást gyilkoló, veszett, önpusztító fanatikusait. No meg az ordító, rázkódó elemeket, tűz- és vízözönöket, földcsuszamlásokat, megnyíló szakadékokat. E pokoli történésekkel egy időben lejátszódó rendkívül látványos bemutatók ezek, alig különböznek a szórakoztatóipart elborító krimiktől. Azokban is versenyeznek, melyikben több a pépesre vert, golyóktól átszaggatott, ordítva, égve rohanó áldozat, hulla, kéjgyilkosság, gyermekrablás, prostitúció, narkós téboly, minden részletében feltárt lassú, árnyalatosan pergetett pornó, amely nélkül már úgyszólván nincs is film, tévéjáték vagy televideó. A gyógyíthatatlan, bibliai AIDS idején ez még óvatosságra intő felvilágosítás lehetne, de inkább vadabb kíváncsiságra, nemi vágyra korbácsolja az öregeket, fiatalokat, gyerekeket, leszbikusokat, hermafroditákat, szadomazochistákat, potenciazavaros férjeket és kielégületlen asszonyokat. A nemi szolgáltatások egyre szaporodó női és férfiszajháit, akik valójában robotok, akiket személytelen kéjtárgyként használnak vásárlóik, s mintegy magányosan onanizálhatnak velük.

Az óvszerreklámok pedig a ma már igencsak ritkán születő viccekre ösztönzik a hajrá-üzekedőket: „Maga szeret zokniban fürödni, doktor úr?” Kétségtelenül ők nem.

De most nem erről akarok írni. Még az újra fellángoló koleráról, lepráról, tüdővészről, sugárbetegségekről sem. A mérgező szeméthalmot nem is említem. Attól úgysem tud szabadulni a Föld. Nincs rá pénz, és kész.

Viszont be kell dobnom a köztudatba egy ijesztő témát a génekkel kapcsolatban. E titkos szörnyűségek lehetőségével töltött ördögi labdát úgyse kapja el más, csak a magunkfajta, Földünkért aggódó megszállott. Így labdázunk mi egymással „huhogó vészmadarakként” évtizedek óta, reménytelen reménnyel, mindezek ellenére, cáfolhatatlan jelenségek tudatában, befoghatatlan szájjal, ki nem apadó könnyekkel, marcangoló részvéttel süket fülekbe ordítva: „Segítsééég!” Az „illetékesek” csak jelentéktelen részt fordítanak értelmi, gazdasági erőfeszítésekre, mulasztások, hiányok megszüntetésére, munkájuk bírálatára. A legkiválóbb elmék lézererejű figyelmeztetéseit elhanyagolható melléktermékként kezelik. Ebben rejlik a jövőkutatók és az egész tudomány gyengesége. Hannibal ante portas. A világpusztító seregek már áttörtek a védelmi gyűrűkön, mégpedig az emberi ostobaság, a konstruktív védőgátak nélküli, lelketlen lélek segítségével. Földgolyónkat robbanva szaporodó, eszelős ámokfutók lepték el.

Amikor 1945. augusztus 6-án ledobták Hirosimára a Vízöntő korszak atombombáját, vele egy új eszme került évezredünk zenitjére, lángoló alvilági árnyak és nagyszerű lehetőségek kíséretével. Noha családommal együtt vártuk ezt az eseményt, a II. világháború véres romjai között a naplómba jegyeztem: „Az emberiség erkölcsi nívójának legmélyebb pontján kezébe kapta a természet leghatalmasabb ősenergiáját. Mit fog kezdeni vele? Isten óvja a Földet. Isten óvja az emberiséget önmagától.” Egy gyötrődő természettudós, történész írta le akkoriban tanulmányában: „Az a bizarr s ostoba hasonlat zuhant az agyamba bolygónk állapotán töprengve, hogy Isten a világ dolgain meditál, de túl kevéssé jut ahhoz, hogy önmaga fölött gondolkozzék.”

A molekuláris biológia kísérletein és valóban nagyszerű eredményein gondolkozva most magam is döbbenten eszmélek rá e tudomány humanista, a közösség javát, egészségét szolgáló képviselői mellett, a manipulált tömegek, amorális bűnözők, zuggazdagok és kétségbeesett, nyomorukban megvásárolható emberek helyzetét számba véve, mivé fajulhat a genetika becstelen, számító, hataloméhes gonosztevők, országok, szektavezetők őrült, paranoiás diktátorai kezében? Ez a feltételezés korántsem „kitaláció”. Különféle világlapokban, tudományos folyóiratokban például ilyen címekkel jelennek meg a génmanipulációkról szóló riadalmak: Meredeken a pokolba (Nature), vagy: Ember a tégelyben.

Kétségtelen, hogy éppen a génkísérletek kiszámíthatatlanul nagy s csodás változatai, eredményei mellett a veszélyek égig érő szörnyetegárja is megjelent a felelős szakértők agyában, ezért tiltja törvény az emberek génjeivel történő kísérletezést. Mert a molekuláris biológusok saját meghatározása szerint: „A munkának, amelyet végzünk, baljós kilátásai lehetnek.”

A genetika első sikeres kísérletei jogosan mérhetők össze Otto Hahn első atomhasítási eredményeivel. S annak, hogy egy gént, sajátos öröklési információk hordozóját, sikerült az élő sejtben izolálni és elektronmikroszkóp alatt láthatóvá tenni, általa különleges, termőbb növényfajtákat, valóságos zöldforradalmat létrehozni, óriási jelentősége van. Az állatokon végzett kísérletek is meglepő felfedezésekhez juttatták a kutatókat bizonyos betegségekkel kapcsolatban.