Farkas Balázs

A következmények

Impresszum

Napkút Kiadó Kft.
1027 Budapest, Fazekas u. 10–14.

Telefon: (1) 787-5889
Mobil: (70) 617-8231
E-mail: napkut@gmail.com
Honlap: www.napkut.hu

Szerkesztő: Szűcs Anna Emília
Szöveggondozó: Kütsön Nikolett
Tördelőszerkesztő: Szondi Bence
Borítóterv: Keserü Piroska

© Farkas Balázs, 2023
© Napkút Kiadó, 2023

ISBN 978 615 6555 57 1

Támogatónk

A kötet megjelenését támogatta
a Nemzeti Kulturális Alap

A következmények

Jó ideje már nem mentünk ki otthonról, egyedül voltam a lányommal, és a szirénákat hallgattuk esténként, lefekvés előtt.

– A tetőn mászkálnak – mondta egy nap. – Ott szemben.

Odanéztem. Csenge kihajolt az ablakon, cigarettázott. Ilyenkor sok furcsaságról beszélt, mindenféle történeteket talált ki a szomszédokról. Néha egészen messzire is kihajolt, lenézett öt emelet magasról, aztán azzal mentegetőzött, hogy csak azt nézi, megvan-e még a kocsink.

Nyújtogattam a nyakam, de csupán sötétséget láttam odakint.

– Mászkáljanak – mondtam.

Elernyedtem a kanapén. Átkapcsoltam a tévében a híradót egy másik híradóra, de ugyanaz ment mindenhol.

– Szoktad hallani ezt a kutyát? – kérdezte Csenge. – Azt a nagy dögöt, itt mellettünk?

– Nem.

– Mindig nyög. Olyan, mintha folyamatosan szarna.

Csenge elpöccintette a cigarettáját, annak is utánahajolt, követte a csikk ívét, egészen távolra nyújtózkodott, egyik lába felemelkedett a padlóról.

– Gyere már be onnan, nem igaz! – szóltam rá.

Tudtam, hogy nem kellene ingerültnek lennem. Senkinek nem használ az ilyesmi, főleg ebben a helyzetben.

Végül leült mellém, de nem a kanapéra, hanem a dohányzóasztal melletti sámlira, egy ideig ő is a tévét nézte, aztán megkérdezte, hogy dáma vagy sakk?

Nem válaszoltam. Egy ideig némán füleltem, aztán előrehajoltam.

– Te is hallod ezt? – kérdeztem.

Csenge is előrehajolt, de szerintem csak engem utánzott, hogy felidegesítsen.

– Hallom. Mit is?

Lenémítottam a tévét.

– Valami… a csövekben, nem? – A tekintetemmel követtem a fűtőcsövet a radiátortól a plafonig. – Valami mászkál benne.

– Azt hiszem… azt hiszem, tegnap hallottam ezt. Éjszaka. Hajnalban. Féltem tőle.

Próbáltam rájönni, hogy vajon megint csak rajtam viccelődik-e, de azon kaptam magam, hogy én is ezt érzem. Nem volt ez egy összetett érzés vagy megfoghatatlan szorongás, csak egyszerű félelem a hangtól.

– Rendben – morogtam. – Van még kenyér? Mennyi lehet még?

– Nem ettem a kenyeredből.

– De kérsz?

– Dehogy kérek.

Felálltam és a konyhába csoszogtam, de amint átléptem a küszöbön, elfelejtettem, hogy mit is akartam valójában. Felkapcsoltam a villanyt. Egy ideig bámultam a fényt, az árnyékokat. Úgy tűnt, mintha az égő halványabban égne a szokásosnál. Félúton a hűtő felé megálltam a konyha közepén, felnéztem, a plafon egyik sarkából a másikba pillantottam. Úgy éreztem, valaki figyel.

– Van még sör? – kiabált utánam Csenge.

– Van, van.

Végül is dámázni kezdtünk, ittuk mellé a sört, fejenként kettőt. Az idegesített csak, hogy a lányom kényszeresen megszakította a játékot, néha a vécé miatt, néha azért, hogy kihajoljon az ablakon cigizni. Már bent is füstszag volt, fojtogatott, beitta magát a ruhámba, rémülten vettem tudomásul, hogy valószínűleg a könyveimbe is, a könyvekbe, amiket én fordítottam, amikor még adtak ilyen munkákat. A dohányzásnak már rég el kellett volna tűnnie a világból.

Amikor Csenge visszaült, egy lépésben leszedtem az összes maradék korongját a tábláról.

– Nagy ász vagy, apám – mondta. – Bár minden ilyen simán menne.

– Nem szívesen teszem ezt.

– Gondolom.

– Szerinted én élvezem? Rég messze járnék, ha megtehetném. Te is el akarsz menni, én is el akarok menni. De itt vagyunk. Én itt vagyok.

Csenge lehúzta a maradék sörét, közben bólogatott.

– Amúgy ha nem lennénk itt… a történelem ismétlődik, nem igaz? – Eltűrt egy tincset a szeméből. – Benne vagyunk egy körben, az idő kerekében, és mindig ugyanaz jön elő, és… nyilván, persze hogy előjön. Egyszer… igen, egyszer ezt már csináltuk. Már volt ilyen. Nem igaz?

Néztem Csengét, azon tűnődtem, mikor lett ennyire tökéletesen és visszafordíthatatlanul felnőtt. Nemrég még gyerek volt, és az a gyerek már fel is szívódott ebben az új személyben, szinte nyomtalanul. Miután nem reagáltam, vállat vont, nekiállt nyomkodni a telefonját, aminek a fénye megváltoztatta az arcát, alig ismertem fel.

Igazat beszélhetett, úgy rémlett, mindez már régen megtörtént, de akkoriban a lakás is sokkal zajosabb volt, a kis Csenge minden alkalmat megragadott, hogy sikoltozzon, akár örömében, akár dühében, és állandóan az öccsét rángatta, karmolta, ütötte, az pedig csak nézett maga elé, bátortalan félmosollyal, nem tudta, ilyen-e a szeretet, vagy mi is történik éppen. Csenge négyéves volt, Botond kettő.

Mikor is volt ez?

Előredőltem.

– Mostanában… – Megköszörültem a torkom. – Mostanában nem hívogat a barátnőd. Minden rendben?

– Már nem a barátnőm.

Tovább nyomkodta a telefonját, fel sem pillantott.

– Nem akartam kíváncsiskodni – mondtam. – Csak a távolság… nagy teher. Ilyenkor jó, ha számíthatsz valakire. Mármint… másvalakire.

– Téged sem hívogat anya.

Hátradőltem, a tévé felé néztem. Valami értelmetlen dolog ment.

– Az öcséd vigyáz rá, nem kell aggódnod.

– Mikor aggódtam én?

Ismét szirénáztak odakint. Csenge egyből a cigarettásdoboza felé nyúlt, épp mondani akartam valamit, de aztán visszafogtam magam. Legalább ennyi legyen meg neki. Magamban morgolódva néztem a formákat, színeket, kódolási hibákat a halvány fényű képernyőn.

Kattant az öngyújtó.

– Megint faszkodnak. Hallod, apám? Igazi kis felvonulás. Vonulnak. Mint a hangyák.

– Vonuljanak.

– Szerinted az ilyesmi… megijeszt még bárkit is?

– Nem érdekel, mi van ott kint.

Csenge egészen kitolta a testét az ablakon, már az ablak alatti virágtartóba kapaszkodott. Nem néztem oda.

– Az egyik kereszteződésnél állnak – mondta. – Ha minden igaz, arra senki nem megy mostanában. Majd… mikor is volt az áramszünet? Szerdán?

– Kedden.

Csenge visszahúzódott, lazán cigarettázgatott.

– Nem fogják még egyszer engedni – mondta aztán. – Akkor mindenki az utcán lenne már. Senki nem törődne a következményekkel.

Felpillantottam.

– Menj már el az ablaktól! Hát nem hallod? A csöveket?

Csenge elnyomta a cigijét, ott hagyta az ablakpárkányon. Hátralépett, hallgatózott.

– Ez csak…

– Hallgass! Gyere, ülj már le!

Így tett.

– Megint. A csövekben. A falakban.

Ujjammal a sarokba mutattam, majd követtem a hangot, fel a fehér csövön, át a felettünk lakók lakásáig. Ezután a konyha felőli oldalon hallottam, oda is határozottan követtem az ujjammal.

– Ez… valódi. Ez a valóság, Csenge.

– Miért ne lenne az?

Az erkélyajtóra pillantottam, Csenge pár hónapja még oda járt ki cigizni, de most minden rés be volt ragasztva barna ragasztószalaggal.

Leengedtem a kezem.

– Olyan, mintha valami be akarna jönni – mondtam.

Csenge a fejét rázta.

– Azt hiszed. Azt hiszed, hogy valami be akar jönni. De az is lehet, hogy már rég bent van.

Lépteket hallottam, kint a folyosóról. Valaki kiabált.

– Ne beszélj ilyeneket – mondtam.

– Pedig nem tudhatod. – Rám nézett. Ingerült volt. – Ez a legrosszabb. Hogy nem tudhatod, ha nem látod. Nem igaz?

A csótányokra gondoltam, próbáltam elképzelni valamit, ami még náluk is alattomosabb és észrevétlenebb.

– Mondom, hogy ne mondj ilyeneket. Fogd be. Ne beszélj. Ne szólalj meg.

Csenge vállat vont, tudta, hogy igaza van, én is tudtam, hogy igaza van, és az igazság kellemetlen vendég volt köztünk.

Kimentem egy újabb pár sörért, de a konyhában megakasztott, hogy mennyire halvány még mindig a fény, a sarkokba pillantottam, úgy tűnt, valami éppen eliszkolt, mire megláttam volna.

Mint a hangyák.

A folyosón mintha egyre többen rohangáltak volna, az ajtónál füleltem, de nem tudtam kivenni, mit mondanak. Valami olyasmit, hogy most kell kimenni, most jött el az ideje.

Úgy rémlett, van még sör, de nem találtam. Rosszul számolhattam. Az ajtó mellett sorakozó cipőket bámultam, ott volt még Botond téli bakancsa, a feleségem futócipője, és valamiért ott maradt mindkét gyerek régi gumicsizmája, egészen picik, azok, amelyeket gyerekkorukban hordtak, négy-, illetve kétévesen. Miért nem dobtuk ki ezeket? Miért nem adtuk oda valakinek? Mit keresnek még mindig itt?

A sör dolgozni kezdett bennem. Miután könnyítettem magamon, akkor is csak a plafont bámultam a fürdőszobában, ott fent lábak dobogtak, készülődtek, folyt a csap, talán a zuhany, vagy csak a vécét húzták le, a hangokat nem igazán tudtam megkülönböztetni.

Egy ideje már nem gondoltam erre, de az áramkimaradás előtti napokban többször is zuhanásról álmodtam, egy végtelen feketeségről, talán valaminek a gyomráról.

Amikor visszamentem a tévéhez, nem láttam Csengét. Kerestem, talán a nevét is kimondtam, majd a nyitott ablak felé néztem, ahol csak a sötétséget láttam. Az utcán még mindig szirénáztak, a folyosón még mindig rohangáltak, én pedig szédültem, végül ő kapott el, az én lányom támasztott meg, és segített vissza a kanapéra.

– Apám, baszod, téged már két sör is kicsinál?

A kezembe temettem az arcom, azt hittem, elsírom magam, de már nem volt hozzá elég erőm.

Csenge az ablakhoz ment, óvatosan nézelődött, mint egy biztonsági őr, akinek csak a lakás épsége fontos.

Odakint valami károgott, pedig úgy tudtam, hogy a madarak éjszaka nem szoktak károgni, a szél is feltámadt, és minden olyan reménytelennek tűnt, mint ahogy az vihar előtt lenni szokott.

Felálltam, most már én is láttam az embereket a szemközti épület tetején. Nagy, széles irodaház volt, egy egész utcányi területen terpeszkedett. Lapos tetején néhány fekete alak mozgott, lassan, furcsán, kellően nagy távolságot tartva egymástól. Innen úgy tűnt, mind a tetőtér pereme felé tartanak. Nyugtalanított, hogy ezek az árnyékok szokatlanul magasnak tűnnek, hosszúkásnak, mintha nem volna elég nekik, hogy háztetőn legyenek, még sokkal magasabbra is akarnának érni, talán a komor, csillagtalan eget is meg akarták volna érinteni.

Mielőtt Csenge ismét rágyújtott volna, megfogtam a karját, erőtlenül. Arra az időre gondoltam, amikor még mindannyian együtt lehettünk, arra az időre, amelynek már az emléke is fakulóban volt.

– Várj! – kértem.

Fáradt hangon kérdezett vissza.

– Mire várjak?

A cigarettásdobozra mutattam.

– Most már igazán megkínálhatnál.

Szentély

Jobb híján köveket kezdtem el gyűjteni.

Ez lett az új hobbim, kimenni az udvarra (mindig csak a kerítésen belül), és felszedni a köveket, amelyekből egyébként nem volt túl sok. Néha megakasztották a fűnyírót, onnan tudtam, hogy léteznek. A létezésük egykor zavart, most meg már szakrális jelentőséget tulajdonítottam minden találkozásnak.

Arra gondoltam, ha elég követ a szobámba hordok, a szobán belül építhetek egy al-szobát, amelybe belépve megváltoztathatom a világ fizikai törvényeit. Már azzal is, ha a kövek mindenféle habarcs és ragasztó nélkül képesek volnának megállni egymás hegyén-hátán, ugyan remegve és vonakodva, de mégiscsak megtennék. Aztán közéjük belépve megnöveszteném a teret, és az a szoba a szobában nagyobb lenne, mint a szoba, amiben eleve volt.

Ezzel a gondolattal kezdtem el őket gyűjteni, aztán egy héttel később felhívtam a nővéremet, Elzát.

– Ott is esik? – kérdeztem.

– Nem. Jól vagy?

– Persze hogy jól vagyok. – Körülnéztem. – Tényleg nem akarjátok a házat?

– Nem fogunk már Magyarországra költözni – mondta Elza.

Hangját kioktatónak éreztem, de mégis megnyugtatott. Olyan volt, mintha mégis hazatért volna.

– A szobájukba nem megyek be – mondtam. – Egyelőre. Ki lett takarítva, de kerülöm. Emlékszel, mennyire utálták, ha bemászkálunk?

– Beszéljünk másról.

– Igazad van, beszéljünk másról.

Megkérdeztem, hogy vannak a gyerekei, tudnak-e már németül, meg azt is, hogy bírja a férje a megváltozott munkakörülményeket, meg hogy Elza vissza fog-e menni tanárnak. Furcsa válaszokat kaptam, vagy talán csak félreértettem őket. Nevetgéltem.

– Unsere Tragödie, ja? – kérdeztem rekedten.

Csak kaparászást hallottam a telefonban.

– Figyelj, én inkább leteszem – mondta aztán Elza. – Küldjünk még pénzt?

Ekkor már nem nevetgéltem.

– Igazán nem szükséges – mondtam.

– Jól van. Később beszélünk.

– Persze.

Váratlanul tette le, köszönés nélkül. Még hosszú ideig néztem az ablakból az esőt, a szürkületet, a fákat, amelyeket a szél hajtogatott ide-oda. Azt vártam, hogy érjen véget ez az egész, én pedig kimehessek végre.

Elaludhattam, mert traktorzúgásra ébredtem. A szomszéd volt az, ismertem már a napirendjét. Elszoktam a falutól, mégis itt kellett lennem. Egy nap majd megszabadulok a háztól, gondoltam, de nem most.

Ettem, utána pedig kerestem a köveket az udvaron, a cseresznyefa alatt. Szerettem volna találni egy olyat, ami tökéletes gömb alakú, és lehetőleg égszínkék.

Zörgött a postaláda, én pedig szaladtam, hogy még pont elkapjam a postást. Utánakiáltottam.

– Még mindig nem érkezett csomagom?

Ő viszont nem nézett vissza, ment tovább a biciklijével. Belenéztem a postaládába: maga a postahivatal küldött nekem levelet, hogy ne zaklassam többet a postásokat.

Összegyűrtem a levelet, kihajítottam az utcára. Vegye fel, akinek hasznára válik.

Másnapra lázas lettem, forgolódtam az ágyban, annyira fáztam, mintha megint tél lenne. Mint amikor idejöttem, és először rájuk találtam. Pontosan olyan hideg volt.

Arra gondoltam, hogy engem is a levéllel fertőztek meg, szándékosan. Már bántam, hogy az utcára dobtam, mert így akárki felvehette, és hasonló sorsra juthatott. A levelek körbejárnak, nem igaz? Mindenki kíváncsi arra, ami a másiknak szól.

A köveimet most inkább kör alakban rendeztem el a szoba közepén, bíztam a forma hatásában. A formáknak erejük van. A kör azt jelenti: otthon. Régen az emberek a tábortűz körében ültek, mert azon kívül nem volt semmi. Elképzelték ugyan, hogy mi van abban a semmiben, de azok tévképzetek voltak, nem pedig olyasmi, aminek helye volna az otthon körében.

Talán csak képzelődtem, mert újabb nap telt el, és többé már nem is volt lázam. Hideget sem éreztem, de úgy igazán meleget sem.

Egy alkalommal aztán úgy döntöttem, hogy bemegyek abba a szobába, amit eddig kerülgettem. Megláttam a falon a képüket. Akkor készült, amikor összeházasodtak. Fekete-fehér kép volt, nem is igazán éles, inkább olyan, mint egy emlék, amit összetévesztünk egy álommal.

Álltam a kép előtt, és arra gondoltam, el kellene égetnem, ahogy őket is elégették. A hamvaikat temették el, nem őket. Felnyúltam, de nem értem el a képet. Mindig is túl alacsony voltam hozzá.

A szobában volt egy lemezjátszó. Bakelites. Már régóta nem működött, de még benne volt az utoljára hallgatott lemez. Porosan, feketén.