JANE HARPER

A TERMÉSZET EREJE

GABO

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Jane Harper: Force of Nature

Pan Macmillan, Australia Pty Ltd, 2017

Az alábbi történet a képzelet műve. A regényben említett személyek, intézmények és szervezetek vagy a szerző fantáziájának termékei, vagy ha a valóságban is léteznek, a szerző fiktív formában használja őket, és nem áll szándékában valós állapotokat lefesteni.

Fordította: Roboz Gábor

Könyvterv: Malum Stúdió | Szabó Vince

Tördelte: Gelányi Mariann

Copyright © 2017 by Jane Harper

Hungarian translation © Roboz Gábor, 2019

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2019

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-963-406-806-8

Elektronikus verzió v1.0

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Pete-nek és Charlotte-nak, szeretettel

Prológus

Később a négy másik nő csak két dologban tudott teljesen egyetérteni. Egy: senki sem látta, hogyan nyelte el a bozóterdő Alice Russellt. Kettő: Alice-ből úgy áradt a méreg, hogy szinte elkábította az embert.

A nők csapata késve érkezett a megbeszélt találkozóhelyre.

A férficsapat tagjai – akik az eredetileg megcélzott déli időponthoz képest irigylésre méltó módon harmincöt perccel korábban bukkantak fel a jelzőoszlopnál – egymást hátba veregetve sétáltak ki a fák közül. Szép munka volt. A túraszervező cég képviselője vörös gyapjúpulóverében szívélyes mosollyal várta az öt férfit. A férfiak bedobálták drága pénzen vett hálózsákjaikat a minibusz hátsó részébe, majd megkönnyebbült sóhajjal bemásztak. A jármű tele volt a túrához vásárolt egészséges rágcsálnivalókkal és termoszos kávéval. A férfiak ügyet sem vetettek ezekre, egyből a céges táskához siettek, hogy megkaparintsák leadott mobiljaikat. Végre újra teljesnek érezhették magukat.

A szabadban még mindig hideg volt. Az elmúlt négy nap során csak egyszer látták teljes egészében a fakó téli napkorongot. De legalább a minibusz száraz volt. Kényelmesen elhelyezkedtek és hátradőltek. Az egyikük elsütött egy poént arról, hogy a nők mennyire lehetnek erősek térképolvasásban, mire mindannyian felröhögtek. Aztán töltöttek maguknak egy kis kávét, és várni kezdték, hogy kolléganőik is megérkezzenek. Legutóbb három napja látták őket, néhány perc várakozás még igazán belefért.

Egy órába telt, mire az önelégültség helyét átvette az ingerültség. Egyikük felkászálódott puha üléséből, kiszállt a minibuszból, és elkezdett fel-alá járkálni a földúton. Aztán felváltva tartották a mobiljukat az ég felé, mintha így térerőt tudnának varázsolni maguknak. Türelmetlenül sms-eket pötyögtek, de azok csak nem akartak megérkezni a távoli nagyvárosba, életük szerelméhez. Késésben vagyunk. Várakoznunk kell. Hosszúra nyúlt az elmúlt néhány nap, otthon azonban tűzforró zuhanyok és jéghideg sörök várták őket. Plusz másnap a munka.

A túravezető a fákra meredt, aztán lecsatolta a rádióját az övéről.

Valamivel később megérkezett egy kis csapatnyi erősítés. Nem úgy tűnt, hogy a vadőrök halálra izgulják magukat, miközben belebújtak láthatósági mellényükbe. Seperc alatt kihozzuk őket. Tudták, merrefelé szoktak a kirándulók eltévedni, és azt is, hogy még jó pár óráig kitart a napsütés. Vagy legalábbis egy ideig. Elég ideig. Tényleg nem tart soká, hogy kihozzák őket. Teljes magabiztossággal vetették be magukat a bozóterdőbe, a túrázók pedig visszabújtak a minibuszba.

Mire a vadőrök felderítőcsapata visszatért, a rágcsálnivaló elfogyott, a kávé kihűlt és megkeseredett. Az eukaliptuszfák körvonala világított a sötétedő égbolt alatt. Minden jelenlévő feszült volt. Ahogy halványodott a fény, a jópofáskodás is abbamaradt.

A férfiak némán meredtek maguk elé a minibuszban. Ha valamilyen céges krízisről lett volna szó, gond nélkül elboldogulnak. Esett egy kicsit a dollár árfolyama, kiszúrtak valamilyen gyanús cikkelyt a szerződésben, na bumm. A bozóterdő azonban mintha elhomályosította volna a magyarázataikat. Úgy dajkálták élettelen telefonjaikat, akár kisfiúk az eltört játékukat.

A vadőrök újra meg újra beledörmögtek valamit a rádiójukba. Járművek fényszórói döfték át az eukaliptuszfák sűrű falát. A kilégzéstől apró felhők képződtek a fagyos éjszakai levegőben. A felderítőcsapatot visszahívták eligazításra. A minibuszban kuporgó férfiak nem hallották a megbeszélés részleteit, de nem is kellett, a hangvétel úgyis mindent elárult. Sötétedés után nincs mit tenni.

A felderítőcsapat végül feloszlott. Egy láthatósági mellényes bemászott a minibusz volánja mögé, és elfuvarozta a férfiakat a parkban lévő fogadóépülethez. Kénytelenek lesznek itt tölteni az éjszakát, senkitől sem várhatják el, hogy nekiveselkedjen a háromórás hazaútnak Melbourne-be. Még mindig a helyzetet emésztgették, amikor meghallották az első sikolyt.

Magas volt, akár egy madárvijjogás, szokatlan hang az éjszakában. Hirtelen mindenki a domboldal tetején megjelenő négy alak felé fordult. Ketten mintha támogatták volna egyik társukat, míg a negyedik bizonytalan léptekkel botorkált mellettük. A homlokára száradt vér messziről feketének tűnt.

Segítsenek!, ordította valamelyikük. És nem is csak az egyikük. Itt vagyunk! Segítsenek, hozzanak orvost! Kérem! Hála Istennek, hogy megtaláltuk magukat!

A felderítőcsapat tagjai már rohantak is. A férfiak a minibuszban hagyták a mobiljukat, és pár lépéssel lemaradva, lihegve követték őket.

Eltévedtünk!, kiáltotta az egyik nő. Eltévedt!, kiáltotta egy másik.

Nehéz lett volna megmondani, ki beszél éppen. Egyfolytában kiabáltak, hangjuk teljesen összemosódott.

Alice itt van? Épségben ideért? Biztonságban van?

A sötétségben, a kiabálás közepette lehetetlen volt megállapítani, melyikük érdeklődött Alice hogylétéről.

Később, amikor minden rosszabbra fordult, mindegyikük váltig állította, hogy ő volt.

Első fejezet

– Ne ijedj meg!

Aaron Falk szövetségi ügynök becsukta a kezében lévő könyvet, pedig egész estére olvasást tervezett. Átrakta a mobilját az ép kezébe, és ülőpozícióba tornázta magát az ágyon.

– Nem fogok.

– Alice Russell eltűnt. – A nő a vonal túlsó végén halkan mondta ki a nevet. – Most tudtam meg.

– Hogyhogy eltűnt? – Falk félretette a könyvet.

– Hivatalosan is. Már nem az van, hogy csak nem veszi fel a telefont.

Falk hallotta, hogy társa a vonal túlsó végén felsóhajt. Három hónapja dolgoztak együtt, és Carmen Cooper még soha nem tűnt ilyen feszültnek.

– Valahol a Giralang-hegyláncnál tűnt el – folytatta Carmen.

– A Giralangnál?

– Aha, keleten.

– Ja, nem, képben vagyok. Csak eszembe jutott, miket lehetett hallani róla.

– A Martin Kovac-esetre gondolsz? Hála az égnek, elvileg nem olyasmiről van szó.

– Bízzunk benne! Annak már amúgy is húsz éve, nem?

– Szerintem inkább huszonöt.

Van, amire még ennyi év után is emlékszik az ember. Falknak még épp csak kiserkent a bajusza, amikor először beszéltek a híradóban a Giralang-hegyláncról. Aztán, a következő két év során még háromszor téma volt. Ausztrália minden egyes nappalijában azt nézték, hogy nyomkövető kutyákkal felszerelt felderítőcsapatok vágnak át a magas aljnövényzettel benőtt bozóterdőn. Végül a holttestek többségét megtalálták.

– Alice mit csinált arrafelé? – kérdezte Falk.

– Céges túrán volt.

– Szórakozol velem?

– Nem én. Kapcsold be a tévét, ez megy a híradóban. Már ott van a felderítőcsapat.

– Pillanat, tartsd! – Falk kimászott az ágyból, és felhúzott egy pólót, hogy ne csak bokszer legyen rajta. Éjszakára mindig lehűlt a levegő. Átvágott a nappalin, és az egyik folyamatosan sugárzó hírcsatornára kapcsolt. A bemondó épp azt ecsetelte, mi történt aznap a parlamentben.

– Semmi. Csak munka. Aludj vissza – hallotta a telefonból Carmen hangját, aztán leesett neki, hogy a társa valaki máshoz beszél. Egészen idáig automatikusan azt feltételezte, hogy a nő a közös irodájuk íróasztala mögött ül, amelyet tizenkét héttel ezelőtt zsúfoltak be az övé mellé. Azóta szó szerint szorosan együtt dolgoztak. Akárhányszor Carmen nyújtózkodott egyet, belerúgott Falk székébe. A férfi most az órájára pillantott. Vasárnap este volt, tíz múlt, vagyis Carmen nyilván otthon van.

– Látod már? – kérdezte a nő, most már suttogva, bárki miatt is. Falk feltételezte, hogy a vőlegénye fekszik mellette.

– Még nem. – Falknak nem kellett lehalkítania a hangját. – Várj… – Már végig is futott a hír a képernyő alsó sávján. – Oké, olvasom.

HAJNALBAN FOLYTATÓDIK A KUTATÁS A GIRALANG-HEGYLÁNCNÁL AZ ELTŰNT MELBOURNE-I TÚRÁZÓ, A 45 ÉVES ALICE RUSSELL UTÁN.

– Melbourne-i túrázó? – kérdezte Falk.

– Na ja.

– Alice mióta… – A férfi elhallgatott. Maga elé képzelte Alice cipőjét. Magas sarkú, hegyes orrú.

– Tudom. A híradó szerint valamilyen csapatépítő tréning volt. Elmentek pár napra túrázni, és…

– Pár napra? Pontosan mikor tűnt el?

– Nem tudok biztosat. Azt hiszem, tegnap este jelentették.

– Csak mert felhívott.

Egy darabig hallgattak. Aztán Carmen megszólalt:

– Kicsoda, Alice?

– Igen.

– Mikor?

– Tegnap este. – Falk átpörgette a nem fogadott hívásait, aztán visszatette a telefont a füléhez. – Ott vagy még? Igazából ma kora reggel hívott, fél öt körül. Le volt némítva. Csak a hangpostát hallgattam vissza, miután felébredtem.

Carmen másodpercekig ismét csendben volt.

– Mit mondott? – kérdezte aztán.

– Semmit.

– Egyáltalán?

– Senki sem volt a vonalban. Azt hittem, a zsebe hívott fel.

A híradóban megjelent egy friss fénykép Alice Russellről. Láthatóan valamilyen bulin készült. Szőke haja körülményesen fel volt tűzve, ezüstszínű ruhája pedig láthatóvá tette, milyen sok időt töltött az edzőteremben. Jó öt évvel fiatalabbnak tűnt a koránál, vagy talán még többel. És úgy mosolygott a fotósra, ahogy Falkra és Carmenre soha.

– Fél hét felé megpróbáltam visszahívni – mondta Falk, még mindig a képernyőre meredve. – De csak kicsengett.

A tévében most légi felvételt mutattak a Giralang-hegyláncról. Dombok és völgyek, ameddig a szem ellát, hullámzó zöld óceán a gyér téli napsütés alatt.

HAJNALBAN FOLYTATÓDIK A KUTATÁS…

Carmen megint elhallgatott. Falk hallotta, ahogy lélegzik. A hegyláncok a képernyőn jó nagynak tűntek. Igazából hatalmasnak. A lombkoronák sűrű szőnyege a kamera szemszögéből nézve áthatolhatatlannak tűnt.

– Még egyszer visszahallgatom az üzenetét – mondta Falk. – Aztán visszahívlak.

– Oké. – Carmen letette.

Falk a félhomályban, a tévéképernyő kékes vibrálásában leült a kanapéra. Még nem húzta be a függönyt, és a kis erkélyen túl látszott a melbourne-i égbolt ragyogása. Az Eureka Torony tetején lévő vészjelzés vörösen villogott.

HAJNALBAN FOLYTATÓDIK A KUTATÁS A GIRALANG-HEGYLÁNCNÁL…

Lehalkította a tévét, és tárcsázta a hangpostáját. Beérkező hívás reggel 4 óra 26 perckor Alice Russell mobilszámáról.

Mivel elsőre semmit sem hallott, jobban a füléhez szorította a készüléket. Öt-tíz másodpercig statikus zörej hallatszott. Aztán elindult a felvétel, és ezúttal a legvégéig meghallgatta. A fehér zaj hullámokban érkezett, mintha víz alól szólna. Fojtott mormogás hallatszott, talán valaki beszélt. Aztán, a semmiből, áttört egy hang. Falk elrántotta a készüléket a fülétől, és rámeredt. A hang olyan távoli volt, hogy arra gondolt, talán csak képzelte.

Lassan megérintette a kijelzőt. Némaságba burkolózó lakásában becsukta a szemét, és még egyszer lejátszotta a felvételt. Semmi, semmi, aztán, a nagy semmiből távoli hang suttogott a fülébe:

…bántották…

Második fejezet

Még nem is pirkadt, amikor Carmen már leparkolt Falk lakása elé. A férfi a járdán várta, hátizsákjával a földön. Túrabakancsa megvetemedett, ezer éve nem volt rajta.

– Hadd hallgassam meg én is – mondta a nő, miután Falk bemászott a kocsiba. Carmen hátratolta az ülését a volán mögött. Falk kevés ilyen magas nővel találkozott élete során, de a társa a szemébe tudott nézni beszélgetés közben.

Falk kihangosította a mobilját, és megnyomott egy gombot. Statikus zörej töltötte be a kocsi terét. Öt, tíz másodpercig semmi, aztán az a szó. Utána másodpercekig újra csak sistergés, aztán megszakadt a vonal.

Carmen összeráncolta a homlokát.

– Még egyszer – kérte.

Miközben becsukott szemmel hallgatta a felvételt, Falk az arcát figyelte. Carmen a maga harmincnyolc évével csak hat hónappal járt a férfi előtt mind korban, mind tapasztalatban, de most először keresztezték egymást útjaik a szövetségi rendőrségnél. A nő új volt a melbourne-i pénzügyi információs egységnél, Sydney-ből költözött ide. Falk a mai napig nem tudott rájönni, megbánta-e a váltást. Carmen kinyitotta a szemét. Bőre az utcalámpa narancssárga ragyogásában egy árnyalatnyival sötétebbnek tűnt a szokottnál.

– „Bántották” – mondta.

– Szerintem is ez hallatszik a felvételen.

– Te nem hallottál valami mást a legvégén?

Falk a maximumra állította a hangerőt, és újra elindította a felvételt. Miközben hegyezte a fülét, azon kapta magát, hogy visszatartja a levegőt.

– Most – szólalt meg Carmen. – Nem azt mondta valaki, hogy „Alice”?

Még egyszer meghallgatták a felvételt, és Falk ezúttal elcsípte a leheletfinom sziszegést.

– Nem tudom. Lehet, hogy csak statikus zörej.

Carmen beindította a kocsit. A motor berregése belehasított a hajnalba. Már rákanyarodtak az útra, amikor a nő újra megszólalt:

– Te mennyire mondanád biztosra, hogy ez Alice hangja?

Falk megpróbálta felidézni a nő hangját. Viszonylag jellegzetes beszédstílusa volt. Gyakran elharapta a szavakat. Mindig határozottan beszélt.

– Nincs mi alapján arra következtetni, hogy nem ő az. De nehéz megmondani.

– Nagyon nehéz. Én igazából még arra sem tudnék megesküdni, hogy női hang.

– Én sem.

A visszapillantó tükörben Melbourne sziluettje egyre kisebb lett. Előttük, keleten az égbolt feketéről lassan tengerészkékre váltott.

– Oké, hogy Alice néha idegesítő tud lenni – mondta Falk –, de azért nagyon remélem, hogy nem kevertük bele valami szarságba.

– Én is. – Amikor eltekerte a kormányt, hogy felkanyarodjanak az autópályájára, Carmen eljegyzési gyűrűjén megcsillant a fény. – Mit is mondott az a zsaru? Hogy is hívják, na.

– King.

Miután Falk előző éjjel lehallgatta Alice hangpostáját, azonnal tárcsázta az állami rendőrséget. Fél órába telt, mire a keresést vezető rangidős őrmester visszahívta.

– Elnézést. – King őrmester hangja fáradtnak tűnt. – Nem volt könnyű vonalas telefonhoz jutni. Az időjárás miatt még a szokottnál is rosszabb itt a térerő. Meséljen arról a hangpostáról.

King türelmesen végighallgatta Falk beszámolóját.

– Értem – mondta, miután Falk befejezte. – Nézze, már elkezdtük ellenőrizni a híváslistáját.

– Rendben.

– Mit is mondott, milyen volt vele a kapcsolata?

– Szakmai. Bizalmas természetű. Segített valamiben nekem és a társamnak.

– Hogy hívják a társát?

– Carmen Coopernek.

Falk a papírzörgésből tudta, hogy az őrmester felírta a nevet.

– Számítottak a hívására?

Falk habozott.

– Nem mondanám.

– Elboldogul maga a bozóterdőben?

Falk lenézett a bal kezére. A bőr foltokban még mindig rózsaszín és furcsán sima volt, ahol az égési sérülései nem gyógyultak be tökéletesen.

– Nem.

– És a társa?

– Nem hinném. – Falk valójában nem tudta.

Csend állt be a vonal túlsó végén.

– A telefontársaság szerint Alice Russell ma kora reggel két számot is felhívott – mondta aztán King. – Először a segélyvonalét, aztán a magáét. Mit gondol erről?

Most Falkon volt a hallgatás sora. Az őrmester hangosan vette a levegőt.

Bántották.

– Szerintem jobb lesz, ha meglátogatjuk magukat – javasolta Falk. – Hogy személyesen is beszélhessünk.

– Az szerintem is bölcs lenne. Hozza a telefonját!

Negyedik nap: vasárnap reggel

Jill a saját félelmét látta tükröződni a három rá meredő nő arcában. Szíve zakatolt, és hallotta, hogy a többiek is gyorsan veszik a levegőt. A fák között felbukkanó égbolt fakószürke volt. A szél megzörgette az ágakat, amivel kissé eláztatta a nőket, de senki sem rezzent össze. Mögöttük a viskó korhadt fái nyögdécseltek, aztán elhallgattak.

– El kell tűnnünk innen – mondta. – Most!

A bal oldalán lévő két nő egyből bólintott, sötét szemük tágra nyílt, végül csak összekovácsolta őket a pánik. Jobbján, néhány pillanatnyi tétovázás után, egy harmadik bólintást is érzékelt.

– Na és …?

– Na és, mi?

– Na és, mi lesz Alice-szel?

Borzalmas csend telepedett rájuk. A szűk körben álló nők csak a fák zörgését és recsegését hallották.

– Csak magának köszönheti.

Harmadik fejezet

Mire Falk és Carmen néhány óra múlva lehúzódott az út mellett, az égbolt már kivilágosodott, és teljesen maguk mögött hagyták a várost. Kinyújtóztatták elgémberedett tagjaikat, míg a felhők folyamatosan változó árnyékokat vetettek az elkerített legelőkre. Házak vagy bármilyen más épületek alig voltak errefelé. Egyszer csak elrobogott mellettük egy szerszámokkal megpakolt furgon, harminc kilométer óta az első jármű. A zaj megijesztett egy sereg rózsás kakadut, amelyek szárnycsapkodva és vijjogva felröppentek egy közeli fára.

– Menjünk tovább – szólalt meg Falk. Elvette a kocsikulcsot Carmentől, és bemászott a leharcolt, gesztenyebarna szedán volánja mögé. Amikor beindította a motort, ismerős érzet járta át. – Régen pont ilyen autóm volt.

– Csak volt eszed megszabadulni tőle? – kérdezte Carmen, miközben elhelyezkedett az anyósülésen.

– Nem rajtam múlt. Év elején, még a szülővárosomban tropára ment. Pár helyi tönkretette, amolyan üdvözlésképp.

A nő halvány mosollyal rásandított.

– Ja, igen, arról hallottam. „Tropára ment”, így is lehet fogalmazni.

Falk enyhe vágyakozással simított végig a kormányon. Az új autója is rendben volt, de azért az messze nem olyan, mint a régi.

– Ez amúgy is Jamie-é – mondta Carmen, miután elindultak. – Hosszabb távokra jobb, mint az enyém.

– Aha. Tényleg, hogy van Jamie?

– Jól. Semmi különös.

Falk nem tudta, Jamie-nél valójában milyen az a semmi különös. Csak egyszer találkozott Carmen vőlegényével. Izmos, farmeres-pólós fickó volt, egy sportitalokat gyártó vállalat marketingeseként dolgozott. Miután kezet rázott Falkkal, adott neki valamilyen kék, buborékos löttyöt, amely elvileg javít az erőnlétén. Jamie mosolya őszintének tűnt, de volt benne valami más is, amikor végigmérte Falk vézna alkatát, sápadt bőrét, világosszőke haját és megégett kezét. Ha Falknak tippelnie kellett volna, azt mondja, enyhe megkönnyebbülést érzékelt a tekintetében.

Megszólalt a középső tárolórekeszbe helyezett telefonja. Levette a tekintetét a kihalt útról, a kijelzőre nézett, aztán Carmen kezébe nyomta a készüléket.

– Az őrmester küldött egy e-mailt.

Carmen megnyitotta az üzenetet.

– Azt írja, két csapat vett részt a túrán. Egy férfi és egy női, külön útvonalon mentek. Megírta, kik voltak Alice csoportjában.

– Mindkét csapat tagjai a BaileyTennantsnél dolgoztak?

– Úgy fest. – A nő elővette a saját telefonját, és megnyitotta a BaileyTennants honlapját. Falk a szeme sarkából látta az elit könyvelőiroda logójának fekete és ezüstszínű betűit.

– Oké, tehát Breanna McKenzie és Bethany McKenzie – olvasta Carmen a férfi mobiljáról. – Breanna Alice asszisztense, igaz? – Megérintette a kijelzőt. – Igen, ő az. Úristen, úgy néz ki, mint aki vitaminokat reklámozhatna.

Falk elé tartotta a telefont, hogy a férfi is megszemlélje a húszas évei közepén járó, ragyogó mosolyú nő arcképét. Carmen nem túlzott. Breanna McKenzie még a nem kimondottan ideális irodai megvilágításban is úgy nézett ki, mint aki minden reggel kocog, ki nem hagyna egy jógaórát se, és vasárnaponként vallásos buzgalommal kondicionálja copfba fogott, fényes fekete haját.

Carmen visszavette a telefont, és megérintette a kijelzőjét.

– A másikról nem dob ki semmit. Bethany. Szerinted testvérek?

– Lehet. – Sőt talán ikrek, gondolta Falk. Breanna és Bethany. Bree ’n’ Beth. Ízlelgette egy kicsit a hangzást. Igen, el tudta képzelni, hogy ikrek.

– Majd később kiderítjük, mi van vele – mondta Carmen. – A következő Lauren Shaw.

– Vele már találkoztunk, nem? Valami középvezető, ha jól rémlik.

– Igen, az… Jézusom, szóval ő az előzetes tervezés stratégiai irányítója. – Carmen megint Falk elé tartotta a telefont. – Hogy ez mit jelent, passz.

Lauren vékony arca mindenesetre semmit sem árult el. Nehéz lett volna pontosan megállapítani a korát, de Falk a negyvenes évei második felére lőtte be. Haja középbarna volt, világosszürke szemével olyan kifejezéstelenül nézett a fényképezőgépbe, mintha útlevélfotó készülne róla.

Carmen újra kezdte böngészni a listát.

– Hú.

– Mi az?

– Eszerint Jill Bailey is ott volt velük.

– Komolyan? – Falk az úton tartotta a tekintetét, de érezte, hogy a mellkasában tegnap este óta fészkelő aggodalom egyre jobban lüktet.

Carmen nem vette a fáradságot, hogy megnyissa Jill fotóját. Mindketten jól ismerték az elnök asszony kemény vonásait. Idén lesz ötven, és hiába költött annyit a ruháira és a frizurájára, minden év meglátszott rajta.

– Jill Bailey – dörmögte Carmen, miközben továbbgörgette az őrmester listáját. Aztán a hüvelykujja megállt. – Basszus. Az öccse a férfiak csapatában volt.

– Biztos vagy benne?

– Aha, Daniel Bailey, ügyvezető igazgató. Itt van, feketén-fehéren.

– Ez nagyon nem tetszik.

– Nekem se.

Carmen finoman megkocogtatta a körmével a telefont.

– Na jó. Egyelőre nem tudunk eleget ahhoz, hogy következtetéseket vonhassunk le – mondta végül. – A hangpostaüzenet kontextus nélkül semmit sem ér. Minden jel arra utal – ha realisztikusan és a statisztikákat is figyelembe véve nézzük –, hogy Alice valószínűleg rossz helyen fordult le egy kijelölt útvonalról, és eltévedt.

– Igen, ez a legvalószínűbb – mondta Falk, de a hangjuk alapján egyikük sem volt meggyőződve róla, hogy tényleg ez történt.

Továbbhajtottak, miközben a rádióadás szép fokozatosan elhalt. Carmen addig babrált a tekerővel, amíg talált egy még úgy-ahogy működő hullámhosszt. A hírműsor hol felerősödött, hol elhalkult. Annyit mindenesetre megtudtak, hogy a melbourne-i túrázót még mindig nem találták meg. Az út lágyan kanyarodott észak felé, aztán Falk észrevette a Giralang-hegylánc dombjait a látóhatáron.

– Jártál valaha arrafelé? – kérdezte, mire Carmen megrázta a fejét.

– Nem. Hát te?

– Nem. – Bár bizonyos szempontból hasonló helyen nőtt fel. Elszigetelt vidék volt, mindenhol vaskos törzsű fák nőttek, amelyek szinte senkit sem engedtek elmenekülni.

– Eléggé kikészít a Giralang háttérsztorija – folytatta Carmen. – Tudom, hülyeség, de… – Vállat vont.

– Végül is mi lett Martin Kovaccsal? – kérdezte Falk. – Még mindig sitten van?

– Nem tudom. – Carmen újra megérintette a telefonja kijelzőjét. – Nem. Meghalt. Három éve a börtönben, hatvankét évesen. Igazából most, hogy így belegondolok, rémlik. Verekedésbe keveredett egy fegyenccel, a padlóra került, beütötte a fejét, és többé nem tért magához, legalábbis ezt írják. Nehéz sajnálni.

Falk egyetértett. Az első áldozat egy huszonéves melbourne-i tanársegéd volt, aki kirándulni ment a hegyláncra. Egy csapat táborozó bukkant rá, de már több nap késéssel. A nő rövidnadrágjának cipzárja szét volt szaggatva, a hátizsákját pedig sehol sem találták. Mezítláb volt, cipőfűzőjét szorosan a nyakára kötötték.

A következő három év során még két nő holtteste és egy újabb bejelentett eltűnés kellett ahhoz, hogy az idénymunkás Martin Kovac neve először említésre kerüljön a gyilkosságok kapcsán. Addigra persze a kár súlyos és visszavonhatatlan volt. Az amúgy békés Giralang-hegyláncra hosszú árnyék vetült, Falk pedig abba a generációba tartozott, amelynek tagjait mindig kirázta a hideg, akárhányszor szóba került a hely neve.

– Kovac végül is soha nem ismerte be, hogy megtámadta azokat a nőket – magyarázta Carmen. – A negyediket egyébként meg sem találták. Sarah Sondenbergnek hívták. Az különösen szomorú eset, csak tizennyolc éves volt a lány. Emlékszel, hogy a szülei a tévében próbáltak segítséget kérni?

Falk emlékezett. Két évtizede történt, mégis tisztán látta maga előtt a szülők elkeseredett tekintetét.

Carmen megpróbált lejjebb görgetni, aztán felsóhajtott.

– Bocs, de lefagyott. Itt már nagyon gyenge a netem.

Falk nem volt meglepve. Az út menti fák olyan árnyékot vetettek, amely még a reggeli napsütést is elvágta tőlük.

– Azt hiszem, itt már csak egyre gyengébb lesz.

Csendben haladtak tovább, amíg el nem hagyták a főutat, Carmen aztán elővette a térképet, és navigált. Az út egyre keskenyebb lett, a dombok pedig egyre jobban betöltötték a szélvédőt. Elhajtottak néhány üzlet mellett, ahol képeslapokat és túrafelszerelést árultak. A rövid sort egy kisbolt és egy magányos benzinkút zárta.

Falk az üzemanyagszint-jelzőre pillantott, és indexelt. Amíg tankoltak, mindketten kiszálltak, és ásítottak egy nagyot; a korán kelés kezdte éreztetni a hatását. Itt már hűvösebb, harapósabb volt a levegő. Carmen nyöszörögve nyújtózkodott; Falk magára hagyta, és bement fizetni.

A pult mögött álló férfi kötött sapkát viselt, arcát egyhetes borosta fedte. Falk jöttére kicsit kihúzta magát.

– A park felé mennek? – Úgy kérdezte, mint aki már teljesen ki van éhezve egy kis beszélgetésre.

– Igen.

– Az eltűnt nőt keresik?

Falk pislogott.

– Igazából igen.

– Jó sokan jöttek most miatta. Behívták a felderítőcsapatot is. Tegnap vagy húszan tankoltak. Egész nap nyüzsi volt. Ma dettó. – Hitetlenkedve megrázta a fejét.

Falk diszkréten körbepillantott. Elöl csak az ő autójuk állt. Rajta kívül nem volt más vásárló a boltban.

– Remélhetőleg gyorsan megtalálják – folytatta a fickó. – Nagyon nem jó, ha valaki eltűnik. Nagyon nem tesz jót az üzletnek se. Elijeszti az embereket. Jó, tudom, kvázi emlékeztető, de abból is megárt a sok. – Ezt nem fejtette ki. Falk úgy volt vele, ezen a ponton felesleges lenne megemlítenie Kovacot.

– Van valami friss hír? – kérdezte.

– Áh. Mondjuk szerintem nem jártak sikerrel, senkit se láttam kijönni. És én mindenkit látok, akár kijönnek, akár bemennek. A legközelebbi benzinkút több mint ötven kilométerre van. Ha észak felé megy, még messzebb. Mindenki itt tankol. Tudja, biztos, ami biztos alapon. Úgy vannak vele, ha már bemennek oda, inkább nem kockáztatnak. – Vállat vont. – Nekünk meg annyival jobb.

– Régóta él itt?

– Elég rég.

Amikor Falk odaadta a fickónak a hitelkártyáját, kiszúrta a pult mögötti biztonsági kamera apró, piros lámpáját.

– A kutakon is vannak kamerák? – kérdezte, és a fickó követte a tekintetét kifelé. Carmen csukott szemmel, az égbolt felé fordított arccal dőlt a kocsinak.

– Még jó. – A fickó tekintete a kelleténél egy másodperccel tovább időzött a nőn. – Máshogy nem is lehet. Többnyire egyedül vagyok itt. Nehogy nekem elhúzzanak fizetés nélkül.

– Az eltűnt nő befelé jövet megállt itt a csapatával?

– Aha. Csütörtökön. A zsaruk már elvitték a felvétel másolatát.

Falk elővette a személyijét.

– Készítene még egyet?

A fickó megnézte a személyit, és vállat vont.

– Egy perc, és jövök.

Azzal bement a hátsó irodába. Falk várakozás közben kinézett az üvegajtón. A kúton túl gyakorlatilag csak egy zöld falat látott. A dombok eltakarták az égboltot. Hirtelen úgy érezte, teljesen körül van zárva. Amikor a fickó egy pendrive-val a kezében visszatért, Falk összerezzent.

– Az elmúlt hét anyaga – mondta a fickó, és átnyújtotta a pendrive-ot.

– Kösz szépen. Hálás vagyok.

– Nincs mit. Remélem, segít. A fene se akarna kint ragadni. A pánik, na, az csinálja ki az embert. Pár nap után minden ugyanolyannak tűnik, nem megbízható a szemünk. – A fickó is kinézett az üvegajtón. – Ilyenkor elmegy az ember esze.

Első nap: csütörtök délután

Amikor a minibusz lefékezett, a szélvédőn esőcseppek csorogtak. A sofőr leállította a motort, és megfordult az ülésben.

– Na, emberek, itt vagyunk.

Kilenc fej fordult az ablakok felé.

– Csak akkor szállok ki, ha balra megyünk, jobbra én egy lépést se – jegyezte meg egy férfi a hátsó ülésről, mire mindenki elnevette magát.

Bal oldalon meghittnek és otthonosnak tűnő faház állt, deszkás falai menedéket kínáltak a hidegben. Az ablakokon fény áradt ki, az épületen túl vendégházak hívogató sora állt.

Jobb oldalon saras út kezdődött, amelyet egy viharvert fatábla jelölt. Az eukaliptuszfák hevenyészett boltívet alkottak, az ösvény tett egy részeges kitérőt, aztán nyílegyenesen beleveszett a bozóterdőbe.

– Sajnálom, öreg, de ma mindenki jobbra fog menni. – A sofőr kinyitotta a minibusz ajtaját, mire jeges fuvallat csapta meg őket. Egyesével szedelőzködni kezdtek.

Bree McKenzie kicsatolta a biztonsági övét, kimászott, és csak az utolsó pillanatban sikerült kikerülnie egy nagy tócsát. Megfordult, hogy figyelmeztesse az utána következőt, de Alice már lendületben volt. Ahogy drága bakancsa a vízbe toccsant, a nő szőke haja az arcába csapódott, és egy pillanatra elvakította.

– Basszus. – Alice a füle mögé tűrte a haját, és lenézett. – Ez is jól kezdődik.

– Bocs – mondta Bree automatikusan. – Nagyon átáztál?

Alice szemügyre vette a bakancsát.

– Nem. Azt hiszem, megúsztam. – Egy másodperc múlva elmosolyodott, és továbbment.

Bree megkönnyebbülten felsóhajtott, aztán kirázta a hideg, és behúzta kabátja cipzárját egészen a nyakáig. A levegő csípős volt a nyirkos eukaliptuszok szagától, és amikor körbenézett, látta, hogy a murvás parkoló szinte teljesen üres. Nem ez a főszezon, gondolta. Odasétált a minibusz hátuljához, ahol éppen kipakolták a hátizsákokat. Nehezebbnek tűntek, mint amire emlékezett.

Lauren Shaw már ott volt: a magas, vékony nő összegörnyedve igyekezett kihúzni a hátizsákját a halom aljáról.

– Segítsek? – Bree nem ismerte olyan jól Laurent, mint néhány másik felettesét, de tudta, hogyan tegye magát hasznossá.

– Nem, ne fáradj…

– Ugyan, nem gond. – Bree már nyúlt is a hátizsákért, amikor Lauren végre kiszabadította. Volt egy kellemetlen másodperc, amikor mindketten az ellenkező irányba húzták.

– Asszem, megvan. Köszönöm. – Lauren szeme ugyanolyan fagyosszürke volt, mint az égbolt, de azért óvatosan Breere mosolygott. – Neked kell segítség?

– Isten ments – intett Bree. – Boldogulok. De azért köszi. – Felnézett. A felhők mintha egyre súlyosabbak lettek volna. – Remélhetőleg az idő megkegyelmez nekünk.

– Az előrejelzés szerint nem.

– Ó. Na jó, mindegy. Azért sose lehet tudni.

– Nem. – Laurent szinte lenyűgözte Bree optimizmusa. – Nem, tényleg nem. – Mintha még mondani készült volna valamit, amikor Alice elkiáltotta a nevét. Megfordult, és felkapta a hátizsákját. – Bocsánat.

Eltrappolt a murván Alice felé magára hagyva Breet a hátizsákokkal. A nő kiszabadította a sajátját, és megpróbálta felemelni, de kicsit megingott a váratlan súly alatt.

– Majd hozzászokik.

Bree felnézve látta, hogy a sofőr vigyorog rá. Amikor Melbourne-ben bemásztak a minibuszba, a férfi bemutatkozott, de a nő nem fárasztotta magát azzal, hogy megjegyezze a nevét. Most jobban is megnézte magának: fiatalabb volt, mint elsőre hitte, valószínűleg vele egykorú vagy csak pár évvel idősebb. Nem lehetett több harmincnál, de olyan bütykös keze volt, mint egy hegymászónak. Vékony testalkatú volt, de erősnek tűnt. Vörös gyapjúpulóverének mellrészére az Elit Kaland feliratot hímezték, de névtáblája nem volt. Bree nem tudta eldönteni, a sofőr vonzó-e, vagy sem.

– Ellenőrizze, hogy rendesen belebújt-e. – A férfi elvette tőle a hátizsákot, és segített átbújtatni mindkét karját a pánton. – Az sokat segít.

Hosszú ujjaival addig állítgatta a kapcsokat és csatokat, amíg a hátizsák könnyebbnek tűnt – ha nem is igazán könnyűnek. Bree már készült megköszönni, amikor cigarettafüst szaga csapta meg az orrát a nyirkos levegőben. Mindketten arrafelé fordultak, amerről jött. Bree már tudta, mit fog látni.

Bethany McKenzie görnyedten állt valamivel távolabb a csoporttól. Egyik kezével védte a cigijét a széltől, a másikat bedugta a kabátzsebébe. Az idefelé vezető utat úgy aludta végig, hogy az ablaknak döntötte a fejét, érkezéskor elég nyúzottnak tűnt.

A sofőr megköszörülte a torkát.

– Itt nem lehet dohányozni.

Beth félbehagyta a slukkot.

– De szabadtéren vagyunk.

– A vendégházak területén vagyunk. Itt sehol sem lehet dohányozni.

Bethben egy pillanatra láthatóan felment a pumpa, aztán – látva, hogy mindenki felé fordult – vállat vont, és bakancsa sarkával elnyomta a cigarettát. Ezután összehúzta magán a kabátját. Bree sokszor látta már rajta, régi darab volt, de már nem igazán passzolt rá.

A sofőr cinkos mosollyal visszafordult Bree felé.

– Régóta dolgoznak együtt?

– Hat hónapja – válaszolta Bree. – De világéletemben ismertem. A testvérem.

A férfi – mint arra Bree számított is – meglepettségében egyikükről a másikra nézett, és vissza.

– Maguk testvérek?

Bree kicsit megdöntötte a fejét, és beletúrt sötét hajába.

– Igazából ikrek vagyunk. Egypetéjűek – tette hozzá, mert szerette volna kiélvezni a férfi arckifejezését. Nem is okozott csalódást. A sofőr eltátotta a száját, de ekkor valahonnan messziről mennydörgés hallatszott. Mindenki felkapta a fejét.

– Elnézést. – A sofőr elvigyorodott. – Én lassan megyek, maguknak úgyis el kell indulniuk. Még van elég idejük sötétedés előtt odaérni. Az elázott táborhelynél csak az összecsapott és elázott táborhely rosszabb.

A férfi kipakolta a többi hátizsákot a minibuszból, és Jill Bailey felé fordult, aki küszködve próbálta átdugni vaskos karját a hátizsákja pántján. Bree odalépett hozzá, és tartotta a hátizsákot, amíg a nő elrendezte magát.

– El akarnak indulni előbb? – kérdezte a sofőr Jilltől. – Megmutathatom, merre kell menni. Vagy inkább megvárják, amíg mindenki ideér?

Jill erőt vett magán, és átdugta a karját a pánton, aztán vöröslő arccal fújt egy nagyot. Végignézett az úton, amerről a többieket várták. Sehol senki. Összeráncolta a homlokát.

– Egy olyan autóval, amilyen Danielnek van, már ide kellett volna érnie – jegyezte meg az egyik férfi, mire többen udvariasan nevettek.

Jill megvillantotta feszes vezetői mosolyát, de nem mondott semmit. Daniel Bailey az öccse volt, de akkor is az igazgató.

Bree úgy volt vele, a férfi biztosan késhet. Végignézte, ahogy Jill fogadja öccse hívását, még tíz perccel azelőtt, hogy a minibusz elindult a BaileyTennants melbourne-i főhadiszállásáról. Az elnök asszony kisétált a hallótávolságból, és egyik kezét a csípőjére téve telefonált.

Bree szokás szerint megpróbálta megfejteni a nő arckifejezését. Ingerült volt? Lehet. De talán volt ott még valami. Gyakran nehezen tudott rájönni, mi járhat Jill fejében. Akárhogy is, mire a nő lerakta a telefont, és visszatért a csoporthoz, arca ismét kifejezéstelen volt.

Jill csak annyit közölt velük, hogy Danielnek még van egy kis dolga. Természetesen valami üzleti ügy. Induljanak csak el nélküle. Ő majd jön utánuk.

Most, ahogy a parkolóban lézengtek, Bree észrevette, hogy megfeszül a nő szája. A felhők már határozottan súlyosabbak voltak, és Bree érezte, hogy egy-egy csepp ráesik a kabátjára. Az úton még mindig sehol senki.

– Igazából semmi értelme várakoznunk – mondta Jill, miközben a négy férfi felé fordult, akik hátizsákjukkal a minibusz mellett álltak. – Daniel nemsokára utolér minket.

Nem kért elnézést az öccse miatt, aminek Bree kifejezetten örült. Talán ezt tisztelte leginkább Jillben. Nem kért elnézést.

A férfiak mosolyogva vállat vontak, mintha azt mondanák: Rendben. Persze hogy rendben, gondolta Bree. Daniel Bailey a főnökük. Mit mondhattak volna?

– Na jó – tapsolt a sofőr. – Akkor, hölgyeim, induljunk! Erre.

Az öt nő összenézett, majd követték a sofőrt, ahogy átkelt a parkolón. Vörös gyapjúpulóvere élénken világított a bozóterdő zöld és barna háttere előtt. A murva ropogott a talpuk alatt, aztán elértek a saras-füves részhez. A sofőr megállt az ösvény elején, és megtámaszkodott a régi fatáblán. Egy faragott nyíl alá két szót véstek: Mirror Falls.

– Megvan minden kellék? – kérdezte a férfi.

Bree érezte, hogy mindenki felé fordul, úgyhogy ellenőrizte a kabátzsebét. Ott volt a térkép szépen összehajtva, és kitapogatta az iránytű műanyag peremét is. Képesek voltak elküldeni egy félnapos kurzusra, hogy megtanuljon navigálni. Hirtelen beléhasított, hogy nem ért valami sokat.

– Ne aggódjanak – mondta a sofőr. – Ezen a részen alig lesz szükségük a térképre. Menjenek szépen az orruk után, aztán előbb-utóbb megtalálják az első táborhelyet. Nem tudják eltéveszteni. Utána lesz pár kanyar, de tartsák nyitva a szemüket, és nem lesz semmi baj. Vasárnap találkozunk a megbeszélt helyen. Valakin van óra? Helyes. Délig kell odaérniük. Minden tizenöt perc késésért büntetés jár.

– És ha előbb befutunk? Visszamehetünk Melbourne-be?

A sofőr Alice-re nézett.

– Jó tudni, hogy ilyen magabiztos.

A nő vállat vont.

– Lenne egy kis dolgom vasárnap este.

– Értem. Hát, gondolom, megoldható. Ha mindkét csapat előbb odaér a találkozóhelyre… – A sofőr a férfiakra pillantott, akik a minibusznak dőlve dumáltak és várták hiányzó csapattagjukat. – De figyeljen ide, azért ne törjék magukat! Vasárnaponként sosincs túl nagy forgalom. Ha délre ott vannak a találkozóhelyen, késő délutánra visszaviszem magukat Melbourne-be.

Alice nem vitatkozott, de azért összepréselte a száját. Bree felismerte az arckifejezést; ő általában igyekezett elkerülni, hogy ilyet produkáljon.

– Bármi más kérdés? – A sofőr végignézett a körülötte álló nőkön. – Helyes. Akkor csináljunk gyorsan egy képet a hírlevelükbe!

Bree látta, hogy Jill habozik. A vállalat hírlevele mind rendszerességét, mind hírértékét illetően problematikus volt. Jill szórakozottan megpaskolta a zsebét.

– Nincs nálam… – A minibusz felé pillantott, ahol a mobiljaik az anyósülésen hevertek egy Ziploc zacskóban.

– Semmi gond, majd én – mondta a sofőr, és pulóvere zsebéből elővette a telefonját. – Álljanak szépen közelebb egymáshoz! Úgy-úgy. Hölgyeim, karolják át egymást! Tegyenek úgy, mintha jóban lennének.

Bree érezte, hogy Jill átkarolja a derekát, és elmosolyodott.

– Remek. Meg is vagyunk. – A sofőr a kijelzőre pillantott. – Jó, akkor ennyi. Vágjanak neki! Sok sikert. És próbálják meg élvezni, jó?

A férfi integetve elsétált. A nők csak akkor bontakoztak ki egymás karjából, amikor Jill megmozdult.

Bree Jillre nézett, és látta, hogy az elnök asszony is őt nézi.

– Milyen messze van az első táborhely? – kérdezte a nő.

– Egy pillanat… – Bree kiterítette a térképet, bár a szél miatt nem volt könnyű dolga. Kiindulási pontjuk be volt karikázva, az útvonal pedig pirossal volt jelölve. Miközben az első táborhelyet keresve végigfuttatta az ujját a vonal mentén, hallotta, hogy a többiek már fészkelődnek. Hol is az a táborhely? Esőcseppek hullottak a térképre, az egyik sarkánál alákapott a szél, és összegyűrte. Bree többé-kevésbé kisimította, és halkan fellélegzett, amikor észrevette a körme mellett a megjelölt helyet.

– Oké, nincs messze – mondta, miközben próbálta a jelölések alapján kisilabizálni, mekkorák lehetnek a távolságok. – Nem vészes.

– Ha jól sejtem, mást értünk nem vészes alatt – mondta Jill.

– Körülbelül tíz kilométer? – Bree véletlenül mondta kérdő hangsúllyal. – Nem több, mint tíz.

– Jól van. – Jill kicsivel magasabbra húzta a hátizsákját a vállán. Már most úgy tűnt, hogy kényelmetlenül érzi magát. – Mutassa az utat!

Bree elindult. Alig tettek meg néhány métert, az ösvény máris sötétebb lett, a föléjük magasodó fák ágai eltakarták az égboltot. Bree hallotta, hogy folyamatosan csöpög a víz a levelekről, és valamilyen eldugott helyről egy csengőmadár hangja hallatszott. Hátrafordult, és végignézett a négy nő arcán, de mindegyiket beárnyékolta kabátjuk kapucnija. Alice volt hozzá a legközelebb, szőke haja néhány tincsébe belekapott a szél.

– Szép munka – tátogta. Bree szerint valószínűleg komolyan is gondolta, és elmosolyodott.

Lauren jött utánuk, szemét az egyenetlen földútra szegezve, míg Jill kerek arca már most kipirult egy kicsit. Bree látta, hogy a testvére zárja a sort. Beth fél lépéssel lemaradva követte őket kölcsönkért bakancsában és túl szoros kabátjában. Tekintetük egy pillanatra találkozott, de Bree nem lassított.

Az ösvény elkeskenyedett és elkanyarodott, majd ahogy a fák összezárultak mögöttük, a fogadóépület utolsó fényforrása is eltűnt a szemük elől.

Negyedik fejezet

A fogadóépület parkolója tele volt, a felderítőcsapatok furgonjai híradós kocsikkal és rendőrautókkal osztoztak rajta.

Falk egy másik parkoló autó mellé parkolt a fogadóépület mellett, és magára hagyta Carment a kocsiban a kulccsal. A verandán leverte a sarat a bakancsáról, és amikor kinyitotta az ajtót, meleg hullám csapta meg. A faburkolatú recepció egyik sarkában felderítők csapata dugta össze a fejét egy térkép felett. Az egyik oldalon közös konyhára nyílt ajtó. A másikon Falk egy társalgót látott, benne lestrapált kanapékkal és egy polccal, amelyen sokat forgatott könyvek és társasjátékok hevertek. Az egyik sarokban őskövület számítógép volt, a felette lévő cetlin kézzel írott szöveg hirdette, hogy Csak vendégek használhatják. Falk nem pontosan értette, ez ajánlat-e vagy fenyegetés.

A pult mögött álló vadőr alig emelte fel a fejét, amikor Falk odalépett.

– Bocs, de teljesen tele vagyunk – mondta. – Rosszkor jött.

– King őrmester itt van valahol? – kérdezte Falk. – Vár minket.

A vadőr most már ránézett.

– Elnézést. Csak láttam, hogy leparkolnak, és az hittem… – Nem fejezte be a mondatot. Hogy megint valami gyökér jött a városból. – Kint van, a felderítők főhadiszállásán. Tudja, hol van?

– Nem.

A vadőr kiterítette a park egyik térképét a pultra. A bozóterdő zöld, mindent beterítő masszáját ösvényeket vagy utakat jelző, göcsörtös vonalak szelték át. A vadőr felvett egy tollat, és elmagyarázta, mit jelöl be éppen. Az autóút egy keskeny földutat követ, átszeli a zöld masszát nyugat felé, amíg bele nem fut egy kereszteződésbe, aztán hirtelen északnak fordul. A vadőr a magyarázat végére érve bekarikázta a célt. Látszólag a semmi közepén volt.

– Autóval körülbelül húsz percre van innen. De ne aggódjon! – A fickó átadta a térképet Falknak. – Garantálom, hogy felismeri, amikor odaér.

– Kösz.

A fogadóépületből kilépve a hideg pofonként vágta arcon. Odalépett a kocsihoz, kinyitotta az ajtaját, és a kezét dörzsölve bemászott a volán mögé. Carmen épp előrehajolt, és kifelé bámult a szélvédőn. Amikor Falk mondani készült valamit, lehurrogta, és intett. A férfi követte a tekintetét. A parkoló túloldalán egy negyvenes évei végén járó, farmeres-sídzsekis férfi épp egy fekete BMW csomagtartójában kotorászott.

– Nézd! Daniel Bailey – mondta Carmen. – Ugye?

Falk első gondolata az volt, hogy a BaileyTennants vezérigazgatója teljesen máshogy néz ki így, mint öltönyben. A férfi kifejezetten atletikusan mozgott, pedig erre a róla készült fotókon semmi sem utalt. Falk ezelőtt nem találkozott vele; magasabbnak tippelte volna, de válla és háta széles volt. Sűrű, sötétbarna hajában nyoma sem volt ősz szálaknak. Ha nem is volt természetes a szín, megérte annyit költeni rá.

Bailey – ha minden igaz – nem ismerte őket, Falk mégis lejjebb csúszott az ülésén.

– Kíváncsi lennék, segít-e bármit a keresésben – tűnődött Carmen.

– Az biztos, hogy legalább nem ül a seggén. – A Bailey bakancsára száradt sár frissnek tűnt.

Nézték, ahogy a férfi feltúrja a BMW csomagtartóját. A kocsi a rozoga furgonok és minibuszok között valóságos egzotikus állatnak tűnt. Bailey végül kihúzta magát, és bedugott a kabátzsebébe valamilyen sötét tárgyat.

– Az mi volt? – kérdezte Carmen.

– Szerintem egy pár kesztyű.

Bailey épp csak megérintette a csomagtartó fedelét, amely némán és engedelmesen lezárult. A férfi egy pillanatig még ott maradt, tekintete elidőzött a bozóterdőn, aztán a szél miatt leszegett fejjel elindult a vendégházak felé.

– Az, hogy ő és Jill is itt van, kicsit megnehezítheti a dolgokat – jegyezte meg Carmen, miközben figyelték a távolodó férfit.

– Aha. – Carmen persze finoman fogalmazott. Falk beindította a motort, és odaadta a társának a térképet. – Na, mindegy. Addig is, nézd meg, merre megyünk!

A nő a zöld masszában bekarikázott részre pillantott.

– Mi van ott?

– Ott találták meg a másik négy nőt.

A szedán felfüggesztése alig bírta a strapát. A betonozatlan úton az őrködő eukaliptuszfák között zötyögve minden egyes döccenést megéreztek. Falk a motor duruzsolásán túl halk, éles fütyülést hallott.

– Jézusom, ez a szél? – Carmen hunyorogva kinézett a szélvédőn.

– Szerintem igen. – Falk az úton tartotta a szemét, ahogy egyre mélyebbre hatoltak a bozótosba. Megégett kezével markolta a kormányt; kezdett fájni.

Mindenesetre a vadőrnek igaza volt: nem téveszthették volna el. Egy kanyar után az addig elhagyatott úton nyüzsgésre lettek figyelmesek. A szélén járművek parkoltak keresztbe, egy riporter buzgón magyarázott egy kamerának, és a mögötte lévő felderítőcsapatok felé gesztikulált. Valaki felállított egy kempingasztalt, rajta kávéstermoszokkal és vizespalackokkal. Felettük a magasban rendőrségi helikopter körözött, lesodorva a fák leveleit.

Falk a kocsisor legvégére parkolt. Lassan már dél volt, a nap mégis erőtlenül sütött. Carmen megkérdezte egy elhaladó vadőrtől, merre találják King őrmestert, és egy magas, ötvenes férfihoz irányította őket. Nyurga, éber tekintetű fickó volt, szeme a térkép és a bozóterdő között járt, és érdeklődve nézett fel, amikor Falk és Carmen odalépett hozzá.

– Köszönöm, hogy eljöttek. – Kezet ráztak, és a férfi hátrasandított a válla fölött a tévéstáb kamerájára. – Húzódjunk arrébb ezektől.

Kicsivel odébb mentek, be egy nagy furgon mögé, amely legalább átmenetileg megvédte őket a széltől.

– Ezek szerint egyelőre semmi hír? – kérdezte Falk.

– Még nincs.

– Hány ilyen kutatást koordinált már?

– Sokat. Már vagy húsz éve dolgozom itt. Az emberek folyton letévednek az útvonalról.

– És általában milyen gyorsan találja meg őket?

– Az tényleg attól függ. Kismillió tényezőt tudnék felsorolni. Előfordul, hogy egyből szerencsénk van, de gyakoribb, hogy sokáig tart. – King fújt egy nagyot. – Alice Russell legalább harminc órája talpon van, úgyhogy a legjobb az lenne, ha már ma megtalálnánk. Úgy hallottam, volt annyi eszük, hogy összegyűjtsék az esővizet, ami azért több mint a semmi, de élelme valószínűleg akkor sincs. És persze ott a hipotermia kockázata is. Ha az ember nyirkos ruhákat visel, gyorsan megvan a baj. De sok minden függ attól, az illető hogyan boldogul a helyzettel. Lehet, hogy szerencsés, és fiatalabb korában sokat kempingezett. Gyakran előfordul, hogy az eltévedt személy segítség nélkül kijut. – Elhallgatott. – De néha nem.

– De mindig megtalálják az eltűnteket? – kérdezte Carmen. – Úgy értem, előbb-utóbb.

– Majdnem mindig. Végül még a Kovac-esetnél is megtalálták őket. Kivéve azt a lányt. Azóta is csak egy vagy két eset jut eszembe, ahol sosem került elő az illető. Volt például egy öreg fazon körülbelül tizenöt éve. Nem volt jól, vacakolt a szíve. Igazából nem lett volna szabad egyedül kirándulnia. Valószínűleg az történt, hogy leült pihenni egy csendes helyen, és kapott egy infarktust. Aztán volt az a kiwi pár úgy tíz éve. Az mondjuk elég furcsa ügy volt. Harminc-egynéhány évesek voltak, életerősek, viszonylag tapasztaltak. Csak sokkal később derült ki, hogy elég csúnya adósságokat halmoztak fel Új-Zélandon.

– Vagyis ön szerint nem baleset történt? – kérdezte Falk.

– Az nem számít, én mit mondok. Mindenesetre, ha így is történt, nem az a világ legnagyobb tragédiája.

Falk és Carmen összenézett.

– Szóval, ezúttal mi történt? – kérdezte a nő.

– Alice Russell egy öt nőből álló csapat tagja volt, a Mirror Falls ösvény elején indították útnak őket csütörtök délután. Hogy pontosan hol, valaki majd megmutatja, ha akarják. Minden szükséges felszerelés náluk volt. Térkép, sátrak, iránytű, élelem. Gyakorlatilag csak annyi volt a dolguk, hogy nyugat felé tartsanak, és napközben csináljanak végig valami csapatépítő marhaságot. Összesen hároméjszakás sátrazásról volt szó.

– Ez a park saját programja? – kérdezte Carmen.

– Nem. Egy privát cégé, már jó pár éve szerveznek ide programokat. Elit Kalandok, vagy mi. Nem rosszak, általában tudják, mit csinálnak. A BaileyTennants egy öt férfiból álló csapatot is ideküldött. Ők más útvonalat kaptak, de mindkét csapatnak tegnap délben kellett volna megérkeznie a célállomásra.

– De a nők nem érkeztek meg.

– Nem. Vagyis négy végül igen. De hatórás késéssel, és elég pocsék állapotban. Többen megsérültek, különböző vágások és horzsolások voltak rajtuk. Az egyiknek a feje is vérzett. Egy másikat kígyó marta meg.

– Jézusom, melyiküket? – kérdezte Falk. – Jól van?

– Aha, fogjuk rá. Breanna McKenzie-t marta meg. Nekem az jött le, hogy ő valamiféle kitüntetett asszisztens – mindegyiküknek ilyen flancos, semmitmondó titulusaik vannak. Mindenesetre valószínűleg csak egy szőnyegmintás piton volt, nem mintha ezt akkor tudták volna. Majd’ összeszarták magukat a félelemtől. Azt hitték, tigriskígyó, a nő már kész volt feldobni a talpát. Pedig nem tigriskígyó volt, még csak nem is volt mérgező, a harapás viszont elfertőződött, úgyhogy a nőt végül be kellett vinni pár napra a kórházba.

– Mármint Melbourne-be? – kérdezte Carmen, mire King nemet intett a fejével.

– A helyi közösségi kórházba. Ennél jobb helyen most nem lehetne. Aki túlnyomja a kristályt valami városi foglaltházban, az csak egy ilyen városi kórházban élheti túl. Akit megmar egy kígyó, azt olyan orvosok közé kell küldeni, akik ismerik a vadont. A nővére amúgy elkísérte a kórházba. – A férfi kihúzott egy kis noteszt a zsebéből, és vetett rá egy pillantást. – Őt Bethany McKenzie-nek hívják. Ő is velük volt a túrán, de viszonylag ép bőrrel megúszta.

King hátranézett a válla fölött a felderítőkre. Egy csapat épp behatolni készült, narancssárga láthatósági mellényeik élénken világítottak a fák sorfala előtt. Falk észrevett a fák között egy jelzőoszlopot, és a mellette kanyargó ösvényt.

– Onnan tudjuk, hogy valamikor a második napon tértek le az útról, hogy aznap este nem érkeztek meg a táborhelyre – folytatta King. – A főútról egy viszonylag széles kenguruösvény kanyarodik el. Szerintünk ott rontották el. Csak pár óráról van szó, de itt ennyi idő alatt könnyen bajba kerülhet az ember.

A férfi újra a noteszára nézett, és lapozott egyet.

– Onnantól már homályosabbak a részletek. Az embereim tegnap este és ma reggel kiszedtek belőlük mindent, amit tudtak. Pár lyukat azért még be kéne foltozni. Úgy tűnik, amikor rájöttek, hogy hibát követtek el, elkezdtek keringeni, próbáltak visszajutni a főútra. Na, pontosan így lehet a legtöbbet rontani a helyzeten. Szóval úgy volt, hogy a második esti táborhelyen magukhoz vesznek vizet és élelmet, de amikor nem jelentek meg, beindult a pánik.

Falknak eszébe jutott, mit mondott a benzinkutas fickó: A pánik, na, az csinálja ki az embert. Pár nap után minden ugyanolyannak tűnik.

– Elvileg mindannyiuknak a minibuszban kellett volna hagyniuk a telefonjukat, de mint önök is tudják, Alice vitte a sajátját. – King biccentett Falknak. – Persze itt elég szar a vétel. Néha szerencsénk van, de többnyire nincs. Mindenesetre szombatig csak keringtek, akkor találták meg azt a használaton kívüli faházat.

Az őrmester elhallgatott. Már mondani készült valamit, de láthatóan meggondolta magát.

– Jelenleg nem tudjuk pontosan megmondani, hol az a faház. De az biztos, hogy ott töltötték az éjszakát. Amikor tegnap reggel felébredtek, az ötödik nő már eltűnt. Vagy legalábbis a négy másik ezt mondja.

Falk összeráncolta a homlokát.

– Mit mondanak, mi történt vele?

– Annyira felment benne a pumpa, hogy elindult egymaga. Volt köztük valami vita arról, mit csináljanak. Azt mondják, ez az Alice erősködött, hogy törjenek utat maguknak észak felé, hátha úgy találnak egy használható ösvényt. A többiek nem rajongtak az ötletért, ő meg ennek nem örült.

– És maga mit gondol?

– Lehetséges, hogy így történt. A nő hátizsákja és a telefonja is eltűnt. Plusz magával vitte a csapat egyetlen működő zseblámpáját. – King szája vonallá préselődött. – És magunk között szólva, a sérülések és a stressz alapján nekem úgy tűnik, egy ponton már nemcsak szavakkal dobálóztak.

– Arra gondol, hogy verekedtek? – kérdezte Carmen. – De miért?

– Ahogy mondtam, még sok mindent nem tudunk. Haladunk, amilyen gyorsan csak lehet. Most minden perc számít. Az elsődleges prioritás a kutatásé.

Falk bólintott.

– A négy nő hogyan talált vissza?

– Utat törtek maguknak észak felé, és addig mentek, amíg találtak egy ösvényt, onnantól kezdve azt követték. Ez eléggé fejjel-a-falnak megoldás, nem is mindig működik, de valószínűleg nemigen volt más választásuk. Ott volt ugye a kígyómarás meg a többi. Órákig tartott, de végül is bejött. – King sóhajtott. – Most arra koncentrálunk, hogy megtaláljuk a faházat. A nő a legjobb esetben visszatalált oda, és meghúzta magát.

Falk nem kérdezett rá a legrosszabb esetre. A hasára ütve is elég sok ötlete volt, hogy mi minden történhet valakivel, ha magára marad és eltéved a vadonban.

– Szóval itt tartunk – mondta King. – Most maguk jönnek.

Falk elővette a telefonját. Még otthon elmentette Alice hangpostaüzenetét, és most hálát adott az előrelátásáért. A kijelzője szerint semennyi térerő nem volt. Odaadta a készüléket Kingnek, aki a füléhez szorította.

– Ez a rohadt szél! – Az őrmester a kezével eltakarta a másik fülét, és becsukta a szemét, nagyon koncentrált a felvételre. Még kétszer meghallgatta, aztán feszült arckifejezéssel visszaadta a telefont Falknak.

– Elmondhatja nekem, miért voltak kapcsolatban a nővel? – kérdezte.

A helikopter megint alacsonyan szállt, és ismét megtépkedte a fákat. Falk Carmenre nézett, aki finoman biccentett.

– Láttuk Daniel Bailey-t a parkolóban, a fogadóháznál – mondta Falk. – Ő a vezérigazgatója a vállalatnak, aminek mindannyian dolgoznak. Az ő neve is rajta volt a résztvevők listáján, amit átküldött.