A mű eredeti címe

Bachelors Anonymous

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Barrie and Jenkins Ltd. 1973.

Fordította

Borsos Balázs

Szerkesztette

Till Katalin

Fedél

Rígler György Rigó

Copyright © by the Trustees of the Wodehouse Estate

© Borsos Balázs, Hungarian translation, 2020

© Ciceró Könyvstúdió, magyar kiadás, 2020

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a Ciceró Könyvstúdió Kft.

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla

ISBN 978-963-432-191-0

Elektronikus verzió v1.0

cicerokonyvstudio.hu

facebook.com/CiceroKonyvstudio

instagram.com/cicerokonyvstudio

Első fejezet

1

Mr. Ephraim Trout, a Trout, Wapshott és Edelstein cég társtulajdonosa éppen Ivor Llewellynt, a hollywoodi Llewellyn Cityben bejegyzett Superba-Llewellyn stúdió vezetőjét kísérte ki a Los Angeles-i repülőtérre. Bár Mr. Llewellyn számos más ügyvédi irodát is ellátott megbízásokkal, a két férfit régi barátság kötötte össze. Mr. Trout intézte Mr. Llewellyn valamennyi (szám szerint öt) válását, köztük a legutolsót is, amikor Orlando Mulligan western sztár özvegye, Grayce volt a másik fél. Mindez szoros kapcsolatot alakított ki köztük. Semmi sem bontja le alaposabban az ügyfél és ügyvédje közti falat, mint egy jól sikerült válás: elegendő beszédtémát kínál mindkettőjüknek.

– Hiányozni fog, I.L. – mondta Mr. Trout. – Ódon városunk maga nélkül nem lesz ugyanaz. De úgy érzem, bölcsen döntött, hogy tevékenységét áttelepíti Londonba.

Mr. Llewellyn hasonlóképpen érzett. Nem minden megfontolás nélkül tette meg ezt a lépést. Olyan ember volt, aki – a házassági ügyeket kivéve – mindig alaposan átgondolta a dolgokat.

– Fel kell rázni a fickókat ott, az angol végeken – jelentette ki. – Pár dinamitrúd a székük alá, amelyen nadrágjukat melegítik, elegendő lesz, hogy kizökkenjenek álmodozásukból.

– A magam részéről – pontosított Mr. Trout – nem elsősorban arra az előnyre gondoltam, amely kétségtelenül származik majd londoni látogatásából az angol végeken, hanem arra, amely magát személyesen érinti.

– Londonban remek steaket lehet kapni.

– A steak sem tartozik az általam remélt előnyök közé. Érzésem szerint azzal, hogy megszabadul a kaliforniai napsütés alattomos hatásától, csökkenni fog a kényszer is, hogy újra megházasodjék. A folyamatos napsütés az, ami elővigyázatlanságra sarkall.

Az „újra megházasodjék” kifejezés hallatán Mr. Llewellyn olyan erőteljesen borzongott meg, mint mandarinzselé a viharos szélben.

– Ne beszéljen nekem újraházasodásról! Letettem erről a szokásról.

– Azt csak hiszi.

– Bizonyos vagyok benne. Ide figyeljen, maga ismeri Grayce-t.

– Valóban ismerem.

– És azt is tudja, milyen volt vele házasságban élni. Úgy bánt velem, mintha egyike lennék azoknak az izéknek ott Mexikóban. Nem a tortilla, úgy hangzik, mint a neon.

– Peon{1}?

– Ez az. Ragaszkodott hozzá, hogy közös legyen a bankszámlánk. Fogyókúrára akart fogni. Evett már valaha diétás kenyeret?

Mr. Trout azt felelte, hogy még soha. Az ügyvéd olyan vékony és ösztövér alkat volt, hogy egy diétáskenyér-kúrától valószínűleg láthatatlanná vált volna.

– Hát ne is egyék! Olyan az íze, mint az itatóspapírnak. Borzalmasan szenvedtem. Ha nem lett volna jelen egy kiváló ifjú hölgy, bizonyos Miller, jelenleg Mrs. Montrose Bodkin, aki élete kockáztatásával alkalmanként becsempészett hozzám ezt-azt, amibe fogamat belemélyeszthettem, kétlem, hogy életben maradtam volna. Most, hogy végre elváltam Grayce-től, úgy érzem magam, mint a San Quentin börtön rabja, akit feltételesen szabadlábra helyeztek, miután lehúzott tíz évet bankrablásért.

– Nagy megkönnyebbülés lehet.

– Kolosszális. Nahát, gondolja, hogy egy ilyen sittes a szabadulása pillanatában már megy is újra bankot rabolni?

– Ha bölcs ember, akkor nem.

– Nos, én bölcs ember vagyok.

– De gyenge ember is, I.L.

– Gyenge? Én? Kérdezze meg a fiúkat a stúdióban, gyenge vagyok-e.

– Nőkkel kapcsolatban értettem. Csakis a nőkkel kapcsolatban.

– Ja, a nőkkel?

– Azonnal megkéri a kezüket. Maga olyan ember, akit az ügyvédi gyakorlatban visszaeső kézkérőnek neveznének. Természetesen meleg és nagylelkű természete viszi rá.

– Az. Meg hogy nem tudok nekik mit mondani az első tíz perc után. Az ember mégsem ülhet ott csak úgy.

– Ezért is ragadom meg az alkalmat, hogy jó tanáccsal szolgáljak. Talán megkérdezte már önmagától, miképp lehetséges, hogy én, aki Hollywood szívében dolgozom több mint húsz éve, soha nem nősültem meg.

Eddig még nem fordult elő, hogy Mr. Llewellyn ezt megkérdezte volna önmagától. Ám ha esetleg mégis megtette volna, azzal intézi el a választ, hogy a rejtély megoldása egyszerű: régi jó barátja, noha a jog területén kiváló képességekkel rendelkezik, a vonzerőnek ugyancsak híján van. Mr. Trout nemcsak vékony volt, hanem kifejezetten aszott benyomást keltett, ami oly gyakori a középkorú ügyvédek esetében. A lendületesség teljes mértékben hiányzott belőle. A nyugodt, anyás típusú nők számára talán vonzó lehet, ezek azonban meglehetősen ritkán fordulnak elő Hollywoodban.

– Az oka mindennek az – folytatta Mr. Trout –, hogy hosszú évek óta egy olyan körhöz tartozom, amelynek tagjai rájöttek: az önkéntes cölibátus a legjobb életforma. Anonim Agglegényeknek nevezzük magunkat. Az Anonim Alkoholisták köre adta az alapító atyáknak az ötletet. A módszereinket is nyíltan tőlük vettük át. Ha valamelyikünkön elhatalmasodik a sürgető kényszer, hogy egy bizonyos hölgyet vacsorázni vigyen, akkor felkeresi a klub többi tagját, eléjük tárja kínzó sóvárgását, a többiek pedig megpróbálják jobb belátásra bírni. Az illető arra hivatkozik, hogy egyetlen vacsora még nem okozhat gondot, a többiek azonban tudják, mivé fajulhat akár egyetlen ilyen alkalom is. Rámutatnak arra, milyen elkerülhetetlen következményekkel járhat az első lépés a lejtőn. Ha enged a csábításnak, mondják, az első vacsorát további vacsorák követik majd, esetleg kettesben elköltött ebédek, intim együttlétek halványan megvilágított budoárokban, míg végül egy napon ott gunnyaszt már az oltár előtt frakkban és csíkos nadrágban menyasszonya oldalán, lelkifurdalástól gyötörten, szánva-bánva mindent: de akkor már késő. Aztán a beszélgetés hatására a józan ész szép lassan visszaszerzi trónját. A zűrzavart nyugalom követi, és a szerelmi őrjöngés messze száll. Amikor elhagyja barátai körét, már visszatalált régi, agglegényi önmagához, és képes határozottan ellenállni a randevúra invitáló illatos levélkéknek, már vissza tudja utasítani a telefonhívásokat, és azonnal befordul egy mellékutcába, ha nőnemű alakot lát közeledni. Figyel rám, I. L.?

– Figyelek – felelte Mr. Llewellyn. Teljes mértékben le volt nyűgözve. Az Anonim Agglegények tagjaként eltöltött húsz esztendő egyedülálló meggyőző képességgel ruházta fel Mr. Troutot.

– Sajnos az Anonim Agglegényeknek nincs londoni szervezete, különben ajánlólevelet adnék hozzájuk. Javaslom mindazonáltal, hogy érkezését követően haladéktalanul biztosítsa magának egy higgadt és megfontolt személy szolgálatát, akiben megbízhat, s aki – amint úgy érzi, hogy leánykérés közeleg – átveheti az én kis csoportom feladatát. Egy jó ügyvéd, aki mindig teljes diszkrécióval intézi ügyfelei megbízásait, talál a maga számára ilyen embert. Van egy ügyvédi iroda a Bradford Row-n, a Nichols, Erridge és Trubshaw, akikkel az évek során már rengeteg közös ügyet intéztem. Biztos vagyok benne, hogy találnak valakit, aki a segítségére lesz. Természetesen ez nem lehet olyan kielégítő, mintha az összes Anonim Agglegény dolgozna az érdekében, de a semminél biztosan jobb. És úgy vélem, szüksége is lesz a segítségre. Pár perccel ezelőtt a kaliforniai napfényről és annak alattomos hatásáról értekeztem, és gratuláltam is magának, hogy ettől most megmenekül, ám azt mondják, a nap Angliában is süt, tehát jó minden eshetőségre felkészülni. Nichols, Erridge és Trubshaw. El ne felejtse!

– Nem felejtem el – válaszolta Mr. Llewellyn.

2

A légikikötőt elhagyva Mr. Trout visszatért Hollywoodba, hogy régi szokásához híven megebédeljék a Brown Derby étteremben Fred Basset, Johnny Runcible valamint G. J. Flannery, az Anonim Agglegények köre hites tagjainak társaságában. Az ingatlanügyekben utazó Fred Basset aznap délelőtt jutányos üzletet ütött nyélbe, nemkülönben az irodalmi ügynök G. J. Flannery, s ennek következtében vidám légkör uralkodott az asztalnál. Csak Mr. Trout üldögélt csendben; szórakozottan piszkálgatta marhafasírtját, gondolatai máshol jártak. Viselkedését nem lehetett szó nélkül hagyni.

– Nagyon csendes ma, E. T. – jegyezte meg Fred Basset, mire Mr. Trout riadtan magához tért.

– Elnézését kérem, F. B. – felelte. – Aggódom.

– Az nem jó. Mi miatt aggódik?

– Épp most kísértem ki a repülőtérre Llewellynt. Londonba utazik.

– Ezért aztán felesleges aggódnia. Minden bizonnyal szerencsésen megérkezik.

– De mi történik megérkezése után?

– Amennyire ismerem, alaposan bevacsorázik.

– Egyedül? Egy üzletféllel? Vagy – tette hozzá Mr. Trout komoran – hölgytársaságban?

– Hoppá! – kommentálta a helyzetet Johnny Runcible.

– Értem már, mire gondol – mondta G. J. Flannery, és a társaságra tűnődő csend telepedett.

Ám ezek a férfiak olyan férfiak voltak, akik képesek szembenézni a tényekkel, és le tudják vonni a szükséges következtetéseket. Tisztában voltak vele, egy ötször nősült ember esetében haszontalan dolog úgy tenni, mintha az illető érzéketlen lenne a másik nem iránt. Borzalmas élességgel látták az Ivor Llewellynre leselkedő veszélyeket. Ami könnyed társasági ebédnek indult, feszült bizottsági üléssé változott. A szemöldökök összevonattak, az ajkak összeszoríttattak, a szemek aggodalomtól sötétlettek. Mintha már látnák is maguk előtt Ivor Llewellynt, amint óvatlanul belelép a Nagy Grimpen-mocsárba{2} amely még a híres Sherlock Holmes-t és doktor Watsont is borzongásra késztette.

– Nem lehetünk biztosak abban, hogy a legrosszabb történik – szólalt meg nagy sokára Fred Basset. Ha valaki ingatlannal kereskedik, mindig a dolgok napos oldalát nézi. – Talán minden rendben lesz. Figyelembe kell vennünk, hogy épp megszabadult a Grayce Mulligan férjeként rá kimért hosszú büntetés alól. Ha valaki ilyen tapasztalatok birtokában van, valószínűleg vonakodik újra hurokba dugni a fejét.

– Ő is ugyanezt mondta nekem, amikor az újraházasodás témája szóba került – bólintott Mr. Trout. – És úgy tűnt, komolyan gondolja.

– Ha engem kérdeznek – vetette közbe G. J. Flannery, aki mindig is hajlamos volt pesszimistán szemlélni a dolgokat, mert az írókkal való érintkezés megkeserítette a természetét –, ez a tapasztalat valószínűleg épp ellenkező következményekkel jár. Grayce után gyakorlatilag bárki kiváló feleségnek tűnik számára, és könnyen prédául esik az első szirénnek, aki az útjába kerül. Különösen egy-két ital elfogyasztása után. Tudjuk, milyen, ha kissé felönt a garatra.

A szemöldökök még összébb vonattak, az ajkak még összébb szoríttattak, a szemek még sötétebbek lettek az aggodalomtól. A hallgatóság szemrehányásra hajlott.

– Fel kellett volna hívnia a figyelmét a veszélyre, E. T. – mondta ki az általános véleményt Fred Basset.

– Felhívtam én, hosszan és részletesen – jelentette ki Mr. Trout megbántottan. – Sőt, még ennél is többet tettem. Megadtam neki egy ügyvédi iroda nevét és címét Londonban. A cég majd szerez egy embert, aki bizonyos mértékig át tudja venni az Anonim Agglegények szerepét.

Fred Basset megrázta a fejét. Bár rajongó szavakkal tudott ecsetelni egy kívánatos ingatlant a reménybeli ügyfél számára, a hivatali órákon kívül realista maradt.

– Vajon egy amatőr be tudja tölteni az Anonim Agglegények szerepét?

– Kétlem – vágta rá G. J. Flannery.

– Én is – csatlakozott Johnny Runcible.

– Olyasvalakire lenne szüksége, mint maga, E. T. – folytatta Fred Basset –, aki gyakorlott módon képes az érveket logikus sorrendbe szedni, és minden oldalról megvilágítja az ügyet. Nem tudna esetleg átmenni Londonba?

– Remek ötlet! – kiáltott fel G. J. Flannery.

Ez a lehetőség eddig még nem merült fel Mr. Trout elméjében, de amint átgondolta, meglátta a benne rejlő értékeket. Egy repülőtéren folytatott sietős beszélgetéstől aligha várhatja, hogy tartós hatással legyen az Ivor Llewellyn házasodási hajlamával megáldott emberre, ám ha Londonban lenne, állandó jelleggel a filmmogul oldalán, és a helyzeténél fogva folyamatosan sorakoztathatna érveket érvek után, az már egészen más helyzetet teremtene. Az a gondolat, hogy úgy játsszon Ivor Llewellyn lelkének húrjain, mint valami hangszeren, rendkívül vonzotta, s mivel történetesen és pillanatnyilag az üzlet némileg pangott, úgy érezte, a Trout, Wapshott és Edelstein iroda ügyeit nyugodt lélekkel ráhagyhatja társaira. Jelenleg nem tartottak semmilyen cause célèbre{3} kellős közepén, amikor is a cég fejének minden percben ott kellene állnia a kormánykeréknél.

– Igaza van, F. B. – biccentett. – Némi időre van még szükségem, hogy elrendezzem a folyó ügyeket az irodában, aztán indulok Londonba.

– Nem tudna most rögtön indulni?

– Attól tartok, nem.

– Akkor imádkozzunk, nehogy túl későn érkezzék.

– Nehogy – mondta ki a végszót Johnny Runcible és G. J. Flannery.

3

Mr. Llewellyn repülője, mivel gépeltérítőkből teljes hiány mutatkozott a fedélzeten, el tudott jutni New Yorkba, ahonnan a csatlakozó járat elrepítette a filmmágnást Londonba. Itt a Superba-Llewellyn stúdió helyi képviselete estélyt rendezett a tiszteletére, amelyen megismerkedett Miss Vera Dalrymple-lel. A színésznő épp egy Joseph Pickering nevű ifjú szerző Angéla húgom című vígjátékának bemutatójára készült.

Mutatós, barna nő volt Miss Dalrymple, hasonlóan Mr. Llewellyn mind az öt korábbi feleségéhez, és nem sok idő kellett hozzá, hogy a hölgy tagadhatatlan szépsége ideiglenesen, ám teljes mértékben kiverje a filmcézár elméjéből a bölcs gondolatokat, amelyeket Mr. Trout mondott neki. Már legalább két hete ment a nevezett darab, amikor Mr. Llewellyn ráébredt, bizony tanácsos lenne felvenni a kapcsolatot a Nichols, Erridge és Trubshaw ügyvédi irodával (Bedford Row, W.C.1.).

Második fejezet

A londoni Shaftesbury Avenue-n lévő Regal Színház színpadán Vera Dalrymple és egy ötvenes éveiben járó férfi épp az Angéla húgom egyik jelenetét próbálta. Ha valaki figyelemmel kísérte a dialógust, fölfigyelhetett rá, hogy a jó bemondások szinte kivétel nélkül Miss Dalrympe-nek jutottak. És ez a meglátás jogosnak is tűnhetett. A színésznő partnere épp a világ tudomására hozta panaszát, miszerint ha valaki Miss Dalrymple-lel játszik egy jelenetben, elegendő lenne csupán felfesteni az illetőt a színfalra.

A földszinten közben Joe Pickering interjút adott egy olyan csinos lánynak, hogy a rá vetett első pillantás bénító hatást gyakorolt a hangszálaira. A lány tárgyilagos élénksége azonban hamarosan helyreállította lelki nyugalmát, s most már úgy csevegtek egymással, mint két régi cimbora. A lány neve, mint Joe megtudta, Sally Fitch, és egy olyan hetilap megbízásából kereste, amelyről a fiú még életében nem hallott. Nők valamije, de hogy a Nők mije, azt elfelejtette.

Amikor a természet megalkotta Joe Pickeringet, valami vidámat és könnyedet képzelt el, és amíg az Angéla húgom próbái el nem kezdődtek, a fiú olyan is volt, amilyennek alkotója szánta. De egy érzékeny fiatalember, akinek első színdarabja egy olyan követelőző sztár markába kerül, mint Vera Dalrymple, ritkán tudja sokáig megőrizni e minőségét. Már együttműködésük kezdetén a lelkébe hasított a tőr, és pár nappal a bemutató előtt úgy érezte magát, ahogy egy különösen kimerítő bokszmeccs után szokta.

Sally, aki eddig a fiú munkamódszere után érdeklődött, most egy másik témát érintett.

– Furcsa, milyen sötét egy színházterem napközben – jegyezte meg.

– Mert sötét dolgok történnek benne – jelentette ki Joe hevesen.

– Valami krimiíró igazán felhasználhatná egy thriller színhelyéül. Például itt van ez a zsöllyeszék, amelyen ülök. Tökéletes hely, hogy egy holttestet találjanak alatta. Mármint egy kicsi holttestet. Mondjuk egy törpéét, vagy valakiét, aki megállt a növésben, mert túl sok cigarettát szívott fiúkorában. Apró termete lehetővé tette, hogy elrejtőzzék a gazember Homburg kalapjában, és kihallgatta a fickó cselszövését, de sajnálatos módon eltüsszentette magát, ezért az fölfedezte, és eltette láb alól. Ajándékba adom magának ezt az ötletet.

– Köszönöm. De miért pont egy zsöllyeszék alá helyezte áldozatát a nehézfiú?

– Valahova csak kellett tennie, egyébként is, ez már a maga dolga. Nem végezhetek el minden munkát én.

A lány nemcsak nagyon szép volt, de a hangja is elbűvölte Joe-t. Mást azonban nem feltétlenül bűvölt el, mert ebben a pillanatban kiáltás harsant a színpad felől:

– Az ég szerelmére, csendben maradnának végre ott a sarokban? Nem lehet próbálni ebben a folytonos locsogásban.

– Bocsánat! – mondta Joe. – Bocsánat!

– Ki volt ez? – kérdezte lenyűgözve Sally. – A Jóisten?

– Vera Dalrymple.

– Hát persze. Rá kellett volna ismernem. Készítettem vele egyszer egy interjút.

A színpadról:

– Kérem!

– Nos, úgy tűnik, itt nincs ránk szükség – mondta Sally. – Menjünk az előcsarnokba. Mondja – folytatta, amikor az ajtó becsukódott mögöttük –, mi a véleménye erről a tehetséges művésznőről? Jegyzőkönyvön kívül. Az egész kettőnk közt marad.

Erre a kérdésre Joe már régóta kész válasszal rendelkezett. És habozás nélkül meg is osztotta beszélgetőtársával.

– Mondjuk azt, lehetségesnek tartom, hogy az édesanyja – talán – szerette őt.

– De maga nem?

– Nem.

– Szeszélyes?

– Nagyon!

– Zsarnokoskodó?

– De még mennyire!

– Természete?

– Ördögi.

– De máskülönben azért rendes?

– Egyáltalán nem. Sorlopó.

– Micsoda?

– Ellopja mások szerepéből a legjobb sorokat, és ezáltal kizökkenti a darabot az egyensúlyából. Vegyük például azt a részt, amelyet épp most próbálnak. A párbeszéd a férfi szereplő szövegére volt kihegyezve. Ezen alapul az egész következő jelenet. Sőt, az egész történet. De őnagysága egy fikarcnyit sem törődik a történettel, amíg az ő mondatain nevet a közönség. Tucatnyi alkalommal újra kellett írnom a jelenetet, mire végre elégedett volt vele. Mert lenyúlta az összes jó bemondást, amit egyáltalán érdemes volt lenyúlni.

– Mindig azt hallottam, hogy önző sztár.

– Hah!

– És nem szólíthatná föl, hogy fojtsa magát a Temzébe?

– Hogy tehetnék ilyet? Nem várhatja el egy etióp rabszolgától, hogy felszólítsa Kleopátrát: fojtsa magát a Nílusba!

– Nem gondolom, hogy maga etióp rabszolga lenne.

– De csak azért, mert szőkébb vagyok, mint egy átlag etióp.

– Férjezett a hölgy?

– Tudtommal nem.

– Őszinte részvétem a férjének, ha és amennyiben.

– Igen, az ember átérzi gyötrelmét.

– De hát a férj kínjain mi nem segíthetünk. Folytassuk az interjút.

– Muszáj? Utálok magamról beszélni.

– Megértem, de hát mégiscsak ez a feladata, ha interjút készítenek magával.

– El nem tudom képzelni, miért akar a maga újságja interjút velem. Nem vagyok valami nagy szám.

– Nos, a mi újságunk sem egy nagy szám. És valószínűleg maga foglalkozik mással is, mint hogy ír egy darabot, amellyel egyszer s mindenkorra le akarja nyűgözni a közönséget. Mi a melléküzemága? Bokszol, ugye?

– Ki mondta ezt magának?

– A szerkesztőnőm. Nagy bokszrajongó. Azt mondta, hogy maga nemrég megnyerte az amatőr bajnokságot.

– Egyet a sok közül. Középsúlyban.

– Talán ott ült a ring mellett a VIP-páholyban.

– Furcsa, hogy a szerkesztőnőjét érdekli a boksz. Ő maga is gyakorolja tán?

– Nem lennék meglepve. De azt hiszem, túl van már a fénykorán. És most beszéljünk pár szót Pickeringről, a színdarabíróról.

Joe kényelmetlenül mocorgott a székén. Visszariadt attól, hogy a lány által említett teljesen érdektelen karakternek adja át a terepet.

– Nincs róla mit mondani. Annyit írok, amennyit tudok esténként, amikor hazatérek az irodából.

– Akárcsak én. Milyen irodából?

– Jogtanácsosiból.

– Az unalmas lehet. Miért ezt a hivatást választotta életcéljául?

– Nem én választottam. Úgy volt, hogy törvényszéki karriert célzok meg, de aztán a család vagyoni állapota fogyatkozásnak indult, és kénytelen voltam állást vállalni.

Tőle szokatlan módon Sally pár pillanatig nem tudott megszólalni.

– Balszerencse – mondta végül.

– Elég nagy megrázkódtatás volt.

– De hogyan tud részt venni a próbákon, ha irodában dolgozik?

– Ma délutánra kimenőt kaptam.

– Értem. Szereti a munkáját?

– Nem túlzottan. Megélek belőle, de igazából azt szeretném, ha egész nap írhatnék.

– Akárcsak én.

– És magának hogy megy az írás?

– Megyeget. De nekem kellene magát kérdeznem, és nem fordítva.

– De én magáról szeretnék hallani valamit.

– Nos, rendben van, ha annyira kíváncsi életem történetére, akár meg is hallhatja. Paplány vagyok Worcestershire-ből. Kitörtem az elzártságból. Különböző állásokat vállaltam. Aránylag hosszú ideig titkárnői-társalkodónői minőségben dolgoztam Letitia Carberry mellett. Hallott valaha róla?

– Emlékeim szerint soha.

– Rendkívül aktív támogatója a Dohányzásellenes Ligának.

– Akkor nagyon örülök, hogy sose találkoztam vele. Ismerem ezt a típust. Kövér és legázol mindenkit, aki szembejön.

– Épp ellenkezőleg: karcsú és édes, mint a cukorborsó. De nem igazán intelligens.

– Ezt nagyon jól el tudom képzelni, ha egyszer kirúgta magát.

– Miből gondolja, hogy kirúgott?

– Hiszen itt interjúvol engem, nem? De legalább megszabadult a nőszemély ördögi hatásától.

– Túl nehézzé vált a munka számomra, és úgy döntött, hogy egy férfi titkárt alkalmaz inkább. Társalkodónőként vele maradhattam volna, de egyszer a fejébe vette, hogy Dél-Amerikában fog letelepedni, én pedig nem akartam itt hagyni Angliát. Hogy miért pont Dél-Amerika, azt kérdezi? Miss Carberry valószínűleg hallott valamit harangozni, hogy arrafelé rengeteget dohányoznak, és azt remélte, el tudja terjeszteni közöttük a világosságot. A legnagyobb barátságban váltunk el. Mintha egy anya vett volna búcsút a leányától. Vagy legalábbis egy nagynéni az unokahúgától. Nem mintha láttam volna valaha is, hogy vesz búcsút egy nagynéni az unokahúgától.

– Megítélésem szerint hasonlít ahhoz, ahogy egy nagybácsi vesz búcsút az unokaöccsétől.

– Aztán Londonba jöttem, és így kerültem a mostani állásomba.

– Boldog végkifejlet?

– Nagyon. Igazán élvezem a munkámat. De az ég szerelmére, most már halljunk valamit végre magáról. Feltételezem, ez a darab nagyon sokat jelent magának – mégiscsak az első.

– Mindent jelent.

– Hát akkor jó szerencsét hozzá.

– Köszönöm. Maga is írt már darabot?

– Nehogy már megint visszatérjünk rám! – tiltakozott Sally. – Vizsgálja fölül azt az elképzelését, hogy a rólam írandó életrajzához anyagot szolgáltatni kerestem fel magát.

Miután Sally távozott – Joe megítélése szerint túl korán –, a fiúnak eszébe jutott, hogy akár ki is békülhetne Miss Dalrymple-lel. Keresztezte útját, amikor a hölgy épp kivonult a színházból, és elhívta ebédelni. A meghívás kedvező fogadtatásra talált, de, mint kiderült, a színésznő már elígérkezett. A filmvilág prominens figurája, Mr. Llewellyn látja vendégül.

Harmadik fejezet

1

A Regal Színház művészbejáróját őrző kalitkában trónoló portás, Mac, nem tagadhatta, hogy egyfajta mélabút érez. Nem azért, mert dohányozni vágyott és nem lehetett; dehogy, sokkal önzetlenebb gondolatok jártak a fejében. A balján levő ajtó mögött Joe Pickering vígjátéka, az Angéla húgom épp befejezni készült rövid karrierjét, és ez szomorúsággal töltött el Mac-et.

Nem mintha e szórakoztatóipari kudarc személyesen érintette volna. Gyakran megfogalmazta: fikarcnyit sem törődik vele, mi folyik az ajtó másik oldalán. Győzelem vagy katasztrófa, siker vagy bukás: ő ott ült kalitkájában örökkön-örökké, éppúgy, mint egy kinevezett köztisztviselő a külügyminisztériumban. Ám rövid ismeretségük alatt kifejezetten megkedvelte az Angéla húgom szerzőjét, és sajnálta, hogy nem mosolygott rá a szerencse. Ha azokra a tehetségtelen fráterekre gondolt, akiknek fércművei – csak amióta ő szolgálatba állt – egy évig vagy akár hosszabb ideig is színen maradtak a Regalban, kénytelen volt úgy érezni: a Sors, amikor Joe Pickering szellemi gyermekének mindössze tizenhat előadást engedélyezett, bizony gyatra ítélőképességről tett tanúbizonyságot.

E gondolatokat mindazonáltal nem foglalta szavakba, lévén, hogy senki sem volt jelen, akivel megoszthatta volna őket. Egyetlen társaságát egy, a falnak támaszkodó, középkorú ember képezte, ő azonban behunyta szemét, és ajkán álmodozó mosoly játszott. Azt ugyan nem lehetett mondani, hogy már a haja is csatakossá ázott a hegy levétől, mivel az illető fején gyakorlatilag egy szál haj sem nőtt, de még a művészbejáró őrzőjénél kevésbé rátermett diagnoszta is rájöhetett: ez az ember nem a pohár, hanem egy egész hordó fenekére nézett. Amerikai, állapította meg Mac, és mint annyiszor már korábban, újfent elámult a fent nevezett nagy ország polgárainak azon képességén, hogy bármennyit is töltsenek magukba, mégis képesek függőlegesen tartani testüket.

Nyilvánvalóan bármely eszmecsere – amelyet Shakespeare „hű lelkek nászának”{4} nevezett volna – nem várható el azzal a személlyel, aki ilyen mélyen a felszín alá süppedt, így hát Mac gondolatai már éppen egy bizonyos ló esélyei felé fordultak, amely a Catterick Bridge-i versenypályán fog hamarosan szerepelni, s amelynek sikeréhez némi financiális érdeke fűződött, amikor az utcáról a falat támasztó úriembernél fiatalabb és a szemet sokkal inkább gyönyörködtető férfiú lépett be. Kifejezetten jó megjelenésű úr volt, azzal az éteri, törékeny Percy Bysshe Shelley-szerű aurával, amely egyenesen a női szívek legmélyéig hatol. Mivel csábereje a férfiakra jóval kisebb hatást gyakorolt, Mac mindössze irigy tekintetet vetett rá.

Az újonnan érkezett így szólt:

– Itt van ma este Mr. Pickering, Mac?

Mire Mac a következőt válaszolta:

– Benn van. Még kerek egy óra, míg véget ér a darab.

A kerek nemcsak az órára volt jó jelző, hanem a falat támasztó látogató megjelenésére is. Hosszában is, széltében is. Julius Caesarnak tetszett volna.

Az éteri ifjúember távozott, és Mac megint átadta magát a merengésnek. De hamarosan újra folytatnia kellett a társasági életet. A színpadra vezető ajtó feltárult, és kiengedte Joe Pickeringet.

Az ajtó túloldalán zajló események mibenlétére tekintettel Mac nem merte felölteni szokott üdvözlő mosolyát. Arca az alkalomhoz illően komor volt, amikor köszöntötte a fiatalembert.

– Helló, Mr. Pickering!

– Helló, Mac. Búcsúzni jöttem.

– Nagyon sajnálom, hogy elveszítjük önt, Mr. Pickering. Nagy kár, hogy a darab nem jött össze.

– Igen, nekem is csalódást okozott.

A falnak támaszkodó ember felől horkoló hang érkezett. Joe tűnődő pillantást vetett rá.

– Pityókás? – kérdezte halkan.

– Matt részeg – felelte Mac, megcsillantva flaubert-i képességét, hogy mindig a mot juste-öt{5} alkalmazza. – Miss Dalrymple-t várja.

– Szórakoztató társaság lesz a nevezett hölgynek.

– Ah!

– Nem mintha nem értenék egyet az ötlettel. Én is azt tervezem, hogy hasonló állapotba hozom magam.

– De Mr. Pickering!

– Helyteleníti, hogy italba akarom fojtani bánatom?

– Túlságosan a szívére veszi, uram. Mindenkinek lehet sikertelen darabja.

– Azt reméltem, hogy kivétel leszek.

– Próbálja kihozni belőle a legjobbat.

– Maga is az elégedettséget prédikálja? Mint a pillangó.

– Uram?

– A varangy a borona alatt pontosan tudja, hova marnak a borona fogai. A pillangó az út fölött az elégedettséget prédikálja a varangynak. Kipling.{6} Nos, magánál biztosan minden rendben megy, ha így beszél. Maga a boldog, bohém ajtónálló, aki fittyet hány a világra.

– Igen, uram, de nehogy azt higgye, nem szeretnék ennél jobb állásba kerülni, ha módom volna rá. Amikor leszereltem a katonaságtól, épp nem volt semmilyen könnyű állás a színházi portásén kívül. Így lettem színházi portás. De soha nem fogja hallani, hogy panaszkodom a sorsom miatt. Szívesebben lennék a Bank of England elnöke vagy egy remek kis kocsma tulaja valahol, de azt tudom, mikor megy jól nekem.

Mac ékesszólása megindította Joe-t. Megértően bólintott.

– Mac, maga gyönyörűen összefoglalta álláspontját, s jogos feddésben részesített. Letettem arról az ötletről, hogy italba fojtsam bánatom. Az önsajnálatnak ezennel vége.

– Egyetértek, uram. Arcunk se rezdüljön.