Tove Ditlevsen

Ifjúkor

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Tove Ditlevsen: Ungdom. Københavnertrilogi II

Gyldendal, 2021, Koppenhága

A kötetben szereplő verseket Kertész Judit és Bogdán Ágnes fordította

A könyv fordítását a Danish Arts Foundation támogatta

Copyright © Tove Ditlevsen & Hasselbalch,
Copenhagen 1967.

Published by agreement with Gyldendal Group Agency

Hungarian translation © 2023 Kertész Judit

Magyar kiadás © 2023 Park Kiadó, Budapest

A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Borítóterv © Győrfi Judit

Borítófotó © Ritzau/Scanpix via Europress

Tove Irma Ditlevsen (1917–1976) kalapban, 1945

ISBN 978-963-355-956-7

Felelős kiadó Tönkő Vera

Felelős szerkesztő Elekes Dóra

Szerkesztette Bogdán Ágnes

A szöveget gondozta Lovass Gyöngyvér
és Kővári Bettina

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft. www.ekonyv.hu

Tartalom

1

2

1

Az első munkahelyemen mindössze egy napot töltöttem. Fél nyolckor indultam el otthonról, hogy időben odaérjek, mert eleinte különösen igyekezni kell, mondta anyám, aki ifjúkori munkahelyein soha nem jutott túl a kezdeten. A világoskék gyapjúszövet ruhámat vettem fel, amit Rosalia néni varrt a konfirmációm másnapjára. Pliszírozta az elejét, hogy ne tűnjek annyira laposnak. Ahogy a korai, éles napsütésben lépkedtem a Vesterbrogadén, minden járókelőt szabadnak és boldognak láttam. Amint elhagyták a Pile Allére nyíló kaput, amely hamarosan elnyel engem, a járásuk könnyűvé vált, szinte táncléptekkel lejtettek tova, talán mert a boldogság valahol a Valby Bakke túloldalán kezdődött. A sötét lépcsőházban a félelem szaga terjengett, én pedig megijedtem, nehogy Olfertsenné megérezze, és azt higgye, hogy én hoztam magammal. Egész testem megmerevedett, szinte mozdulni sem bírtam, csak álltam, és hallgattam az asszony csapongó szóáradatát, a feladatok ismertetése közben semmiségekről locsogott, úgy pörgött a nyelve, mint a motolla; az időjárásról és a kisfiáról beszélt, de azt is megjegyezte, hogy a koromhoz képest milyen magas vagyok. Kérdezte, van-e nálam kötény, mire az iskolatáskámból elővettem anyám kötényét. A varrás mentén volt rajta egy lyuk, mert minden, ami anyám gondjaira volt bízva, egy kicsit hibádzott. Meghatódtam ettől a látványtól. Anyám messze volt tőlem, tudtam, hogy nyolc órán keresztül nem fogom látni. Idegenek közé kerültem, mint olyasvalaki, akinek naponta bizonyos számú órára, bizonyos összegért megvették a testi erejét. Énem fennmaradó részével mit sem törődtek. Amikor kimentünk a konyhába, a kisfiú pizsamában szaladt hozzánk. Jó reggelt, mami, hízelgett aranyosan, az anyja lábának támaszkodott, és ellenséges pillantást vetett rám. Az asszony óvatosan elhúzódott a gyerektől, és ráparancsolt: Itt van Tove, köszönj neki szépen. A gyerek vonakodva kinyújtotta a kezét, és amikor megfogtam, fenyegetően kijelentette: Mindent meg kell csinálnod, amit mondok, különben lelőlek. Az anyja hangosan felnevetett, és egy tálcára mutatott, amelyen néhány csésze és egy teáskanna állt, majd megkért, hogy készítsem el a teát, és vigyem be neki a nappaliba. Aztán kézen fogta a kisfiút, és magas sarkú cipőjében áttipegett a nappaliba. Felforraltam a vizet, és beleöntöttem a kannába, amelynek az alján tealevelek voltak. Nem voltam biztos benne, hogy így kell, mert még sohasem ittam és nem is főztem teát. Mindig azt gondoltam, hogy csak a gazdag emberek fogyasztanak teát, a szegények meg kávét. A könyökömmel lenyomtam a kilincset, beléptem a szobába, és majd földbe gyökerezett a lábam. Olfertsenné William bácsi ölében ült, akinek a létezéséről teljesen megfeledkeztem. Toni a padlón hasalt, és a kisvonatával játszott. Az asszony felpattant, és járkálni kezdett a szobában, ruhájának harangujja apró villanásokra szabdalta a napsugarakat. Máskor legyen olyan kedves kopogtatni, mielőtt bejön a szobába, sziszegte. Nem tudom, mihez szokott otthon, de nálunk ez a szokás, és jobb, ha maga is mielőbb megtanulja. Kimehet! Az ajtó felé mutatott, mire zavartan letettem a tálcát, és kimentem. Valamilyen oknál fogva tűszúrásként ért, hogy magáz. Ilyen még soha nem történt velem. Alighogy kiértem az előszobába, utánam kiáltott: Most kopogtasson! Bekopogtam. Jöjjön be! Ezúttal már ő és a hallgatag William bácsi is a saját székén ült. A megaláztatástól elvörösödtem, és gyorsan ráébredtem, hogy egyiküket sem bírom elviselni. Ettől egy kicsit megkönnyebbültem. Miután megitták a teát, mindketten bementek a hálószobába, és felöltöztek. Aztán William bácsi kezet nyújtott az asszonynak, utána a fiának, majd távozott. Úgy látszik, én nem szolgáltam rá, hogy nekem is köszönjön. A nő egy hosszú, gépelt listát nyújtott át arról, hogy mikor mit kell csinálnom. Aztán ismét eltűnt a hálószobában, és kemény, éles arckifejezéssel tért vissza. Láttam, hogy erősen ki van festve, természetellenes, élettelen frissességet sugárzott. Korábban szebbnek találtam. Letérdelt, és megcsókolta a még mindig a földön játszó kisfiút, majd felállt, biccentett, és eltűnt. A gyerek azonnal felugrott, megragadta a ruhámat, és hízelgő tekintettel nézett rám. Toni szardellát akar, közölte. Szardellát?, hüledeztem, mert egyáltalán nem voltam tisztában a gyerekek étkezési szokásaival. Nem kaphatsz most szardellát. Itt az áll, mélyedtem a napirendbe, hogy 10 órakor édes kása Toninak; 11 órakor lágytojás és egy vitamintabletta; 1 órakor… De a többit Toni nem volt hajlandó végighallgatni. Hanne mindig adott szardellát, türelmetlenkedett. Amit meghagytam, ő megette, te is megeheted a maradékot. Hanne nyilvánvalóan az elődöm volt, és különben is, nem lettem volna képes azt a sok mindent beletömni egy gyerekbe, aki csak szardellát akar. Jó, jó, mondtam, és egyből jobb kedvre derültem attól, hogy a felnőttek már elmentek. Hol van a szardella? Toni felmászott egy konyhaszékre, levett néhány konzervet, majd az egyik fiókban keresett egy konzervnyitót is. Nyisd ki, mondta mohón, és átnyújtotta a dobozt. Kinyitottam a konzervet, és felültettem Tonit az asztalra, ahogy követelte. Aztán néztem, ahogy egyik szardella a másik után tűnik el a szájában, és amikor már nem volt több, kérte, hadd mehessen le az udvarra játszani. Segítettem neki felöltözni, és a hátsó lépcsőn leengedtem az udvarra. Az ablakból szemmel tudtam tartani, ahogy játszik. Aztán takarítanom kellett. Az egyik utasítás így szólt: kiporszívózni a szőnyegeket. Fogtam a nehéz monstrumot, és a nappali nagy, piros szőnyegére navigáltam. Hogy kipróbáljam, átmentem vele néhány szöszön, de azok nem tűntek el. Aztán kicsit megráztam a gépet, és addig babráltam, amíg kinyílt a fedele, és egy egész kupac szemét hullott ki belőle a szőnyegre. Nem tudtam újra összerakni a gépet, s mert elképzelésem sem volt, mit kezdjek a szeméttel, a szőnyeg alá rugdostam, meg is tapostam egy kicsit, hogy elegyengessem a kupacot. Erőfeszítéseim közben tíz óra lett, és megéheztem. Megettem Toni első fogását, és néhány vitaminnal erősítettem magam. Aztán jött a következő feladat: lekefélni vízzel az összes bútort. Döbbenten bámultam a cetlit, majd körbepillantottam a bútorokon. Furcsálltam a dolgot, de nyilván itt ez a szokás. Találtam egy jó kemény kefét, egy lavórba hideg vizet öntöttem, és nekiláttam a nappali bútorainak. Folyamatosan és lelkiismeretesen súroltam, eljutottam a zongora feléig. Ekkor kezdett derengeni, hogy valami nagyon nincs rendben. A finom, fényes felületen a kefe rengeteg vékony karcolást hagyott, fogalmam sem volt, hogyan fogom eltüntetni ezeket, mire a nő hazajön. A rémület hideg kígyóként kúszott végig a bőrömön. Elővettem a cetlit, és újra elolvastam: lekefélni vízzel az összes bútort. Bárhogyan is értelmeztem a parancsot, elég világosnak tűnt, hogy a zongora sem kivétel. Lehetséges, hogy a zongora nem bútor? Egy óra volt, a nő ötkor jön haza. Olyan sürgető vágyat éreztem anyám után, hogy úgy gondoltam, nincs vesztegetni való időm. Gyorsan levettem a kötényemet, és az ablakon kihajolva felhívtam Tonit, azt mondtam neki, hogy elmegyünk játékboltokat nézegetni. Feljött, felöltöztettem, kézen fogtam, és végigrohantam vele a Vesterbrogadén, alig tudott lépést tartani velem. Hazamegyünk anyámhoz, mondtam kifulladva, és eszünk szardellát. Anyám nagyon meglepődött, hogy napközben lát, de amikor beértünk, és elmeséltem neki az összekarcolt zongorát, kitört belőle a nevetés. Ó, istenem, nyögte, te tényleg vízzel súroltad a zongorát? Jaj, hogy lehet valaki ilyen ostoba! Hirtelen elkomolyodott. Nézd, mondta, semmi értelme visszamenned. Biztosan találunk neked másik munkát. Hálás voltam neki, de nem lepődtem meg különösebben. Ő ilyen volt, ha rajta múlott volna, Edvin is kereshetett volna másik munkát. Jó, de apa mit szól majd? Ó, hát majd beadjuk neki a történetet William bácsiról, apa nem bírja az ilyesmit. Vidám hangulat szállt meg mindkettőnket, mint a régi szép időkben, és amikor Toni követelte a szardellát, levittük az Istedgadéra, és vettünk neki két dobozzal. Nem sokkal négy óra előtt anyám visszavitte a kisfiút Olfertsennéhez, ahol visszakapta a kötényt és az iskolatáskát. Soha nem tudtam meg, hogy mit szóltak a megrongált zongorához.

2

Egy panzióban kaptam munkát a Vesterbrogadén, az obeliszk közelében. Anyámnak éppúgy nem jutna eszébe, hogy egy másik városrészbe küldjön dolgozni, mint Amerikába. Minden reggel nyolckor kezdek, és tizenkét órát robotolok egy kormos, zsíros konyhában, ahol soha nincs megállás és pihenés. Amikor este hazaérek, túlságosan fáradt vagyok ahhoz, hogy bármit csináljak, rögtön lefekszem. Ezen a helyen már meg kell maradnod, figyelmeztet apám. Anyám is úgy gondolja, hogy jót tesz nekem, ha dolgozom, és különben is, a William bácsi-féle cselt nem lehet még egyszer megismételni apámmal. Csak arra tudok gondolni, hogyan tudnék kiszabadulni ebből a sivár létből. Verseket már nem írok, mivel a hétköznapi életemben semmi sem inspirál rá. Könyvtárba sem járok. Szerda délután kettőtől ugyan szabad vagyok, de akkor is rögtön hazamegyek, és lefekszem. A panzió tulajdonosa Petersenné és Petersen kisasszony, anya és lánya, de szerintem nagyjából egyidősnek néznek ki. Rajtam kívül egy tizenhat éves, Yrsa nevű lány dolgozik még a panzióban. Ő jóval felettem áll rangban, étkezéskor fekete ruhában, fehér főkötőben és fehér kötényben cikázik ide-oda a vendégek között a nehéz tálakkal. Yrsa szobalány és felszolgáló. Két év múlva, ígérik a hölgyek, én is felszolgálhatok majd, és akkor én is negyven koronát kapok havonta, mint Yrsa, nem harmincat, mint most. Az én dolgom egyelőre az, hogy gondoskodjam arról, hogy a kályhában állandóan égjen a tűz, azonkívül ki kell takarítanom a három bentlakó vendég szobáját, a vécét és a konyhát. Annak ellenére, hogy mindennel sietek, mindig el vagyok maradva, és Petersen kisasszony megszid: Nem tanította meg az anyja arra, hogyan kell egy rongyot kicsavarni? Nem takarított még soha vécét? Miért grimaszol? A maga érdekében remélem, hogy ennél nehezebb dolga sohasem lesz! Yrsa kicsi és vékony, az arca keskeny, sápadt, az orra pisze. Amikor a hölgyek délután szundikálnak, a konyhaasztalnál iszunk egy csésze kávét. Ha nem lenne mindig fekete a körmöd, fel is szolgálhatnál, Petersen kisasszonytól hallottam, mondja. Vagy ezt: Ha egyszer-egyszer megmosnád a hajad, a vendégekkel is foglalkozhatnál, ebben biztos vagyok. Yrsa számára a panzión kívül semmi sem létezik a világon, és nem lebeg előtte magasabb cél, mint hogy minden étkezéskor az asztalok körül sürgölődjön. Nem válaszolok sem az ő, sem a hölgyek megjegyzéseire, amelyek úgy záporoznak rám, mint a kavics a csúzliból, de soha nem találnak célba. Miközben Yrsával mosogatunk, a szakácsnők a mögöttünk lévő tűzhelyen álló nagy fazekakban főznek, és egyfolytában sorolják a betegségeiket, amelyek miatt orvostól orvosig rohangálnak, mert egyikkel sem elégedettek. Epekövük van, érelmeszesedésük, magas vérnyomásuk, fáj mindenük, néha rejtélyes belső bántalmak veszik elő őket, és a gyomruk minden egyes étkezés után vészjósló figyelmeztetéseket küld. Vasárnaponként a grønningeni Fogyatékosok Otthona mellett flangálnak, hogy a rokkantakat elnézve jobb kedvre derüljenek; általában mindent és mindenkit nagy élvezettel szólnak le. Különösen a panzió lakóit csepülik, mindent tudnak a magánéletükről, az intim részleteket épp akkor vitatják meg, amikor Yrsa tálcájára halmozzák az ételt, és sopánkodnak, hogy ezek mennyit esznek. Néha úgy érzem, hogy alantas, gonosz gondolataik behatolnak a bőröm alá, és alig kapok tőlük levegőt. De leginkább elviselhetetlenül unalmasnak találom ezt az életet, és szomorúan emlékszem vissza változatos és mozgalmas gyerekkoromra. A napnak abban a keskeny sávjában, amikor még ébren tudok maradni, kifaggatom anyámat, mi történt a házban és a családban, és mohón szívok be minden balzsamos hírt. Gerda a Carlsbergnél dolgozik, az anyja otthon van, hogy vigyázzon a babára. Ruth elkezdett fiúzni. Erre lehetett számítani, jelenti ki anyám. Soha nem lenne szabad örökbe fogadni más gyerekét. Edvin elveszítette a munkáját, és újra gyakrabban jár haza. De ne aggódj miatta, mondja, már nem köhög annyit. A hír mégis megráz egy kicsit, mert apám mindig azt hangoztatta, hogy a szakmunkások soha nem válnak munkanélkülivé. Jaj, istenem, kiált fel anyám izgatottan, majdnem elfelejtettem mondani, hogy Carl bácsi kórházban van. Szörnyen beteg, ami nem is csoda, ha figyelembe vesszük, hogy hogyan élt. Rosalia néni mindennap bemegy hozzá, de neki tényleg az lesz a legjobb, ha Carl bácsi meghal. Ja, és az Irmában két ørével drágult a margarin, hát nem borzasztó? Akkor már negyvenkilenc øre, jegyzem meg, mert mindig is képben voltam az árakkal kapcsolatban, amióta anyámmal vagy egyedül vásárolni járok. Bárcsak apád maradhatna az Ørsted Műveknél, fohászkodik. Már három hónapja van ott, bár nem túl jó éjszaka dolgozni. Anyám csevegő hangja halkan körülvesz a növekvő sötétségben, amíg karomra ejtett fejjel el nem alszom az asztalnál.

Egyik este szokás szerint ebben a pózban ébredek fel a csörömpölő csészék hangjára és a kávé illatára. Ahogy álmosan fölemelem a fejem, megakad a szemem egy néven az újságban: Brochmann szerkesztő. Egyből felébredek, és apránként rájövök, hogy ez egy gyászjelentés. Úgy ér, mint egy ostorcsapás. Eszembe sem jutott, hogy Brochmann meghalhat még a két év letelte előtt. Úgy érzem, mintha becsapott volna, és a legcsekélyebb jövőbeli remény nélkül hagyott volna hátra a világon. Anya kitölti a kávét, és a kannát a szerkesztő nevére teszi. Idd meg, parancsol rám, és letelepszik az asztal másik oldalára. Szép Ludvigot intézetbe zárták, mondja. Miután az anyja meghalt, egyszer csak jöttek érte, és elvitték. Nahát, hüledezem, és megint úgy érzem, hogy végtelenül távol vagyunk egymástól. Jó lesz, szólal meg, ha megveheted azt a biciklit. Már csak két hónap. Igen, felelem. Havi tíz koronát fizetek otthon, tíz megy a bankba öregségemre, a maradék tíz az enyém. Abban a pillanatban nem érdekel a bicikli, ahogy semmi más sem. Némán kortyolom a kávémat. Olyan csendes vagy, nincs semmi baj, ugye? Anyám éles hangon faggat, mert azt szereti, ha tudja minden gondolatomat, és nincsenek titkaim előtte. Ha nem hagysz fel ezzel a furcsa viselkedéssel, mondja, soha nem mégy férjhez. Nem is akarok, vágom rá, noha éppen ezt a kétségbeesett alternatívát fontolgatom magamban. A gyerekkorom kísértetére gondolok: a stabil szakmunkásra. Semmi bajom a szakmunkásokkal, csak az a szó, hogy „stabil”, elzárja előlem a fényes jövőről szőtt álmaimat. Olyan szürke, mint a borús ég, amelyen egyetlen derűs napsugár sem szűrődik át. Anyám feláll. Na, feküdjünk le. Holnap korán kell kelnünk, tudod. Jó éjszakát, szól vissza az ajtóból bizalmatlan, sértett tekintettel. Mihelyt kimegy, odébb teszem a kávéskannát, és újra elolvasom a gyászjelentést. Egy fekete kereszt van a név fölött. Látom magam előtt Brochmann kedves arcát, és hallom a hangját: Gyere vissza pár év múlva, kislány. Könnyeim az újság betűire hullanak, úgy érzem, hogy ez életem legnehezebb napja.