A Tanár úr

Bedő Éva

A Tanár úr

Bedő Éva

Copyright © Bedő Éva. Minden jog fenntartva.

Regénytrilógia

I. Ki lakik a hid alatt?

II. Idézetek a szalvétákon

III. Kisüt a Nap

I. Ki lakik a hid alatt?

1. fejezet – A hétköznapok csendje

Az iskola folyosóján minden reggel ugyanaz az illat fogadta: krétapor, frissen felmosott linóleum és valahonnan a menza felől beszűrődő kávészag. Sándor szerette ezt az illatot. Tizenöt éve tanított már irodalmat, és még mindig úgy lépett be minden reggel a tanáriba, mintha az élete legjobb napja várna rá.

– Jó reggelt, tanár úr! – köszöntötték a gyerekek a folyosón, és Sándor mindig megállt egy pillanatra, hogy visszaköszönjön, néha egy-egy tréfás megjegyzést is odavetve. A diákok szerették őt. Nem azért, mert könnyű volt nála a jegy – éppen ellenkezőleg –, hanem mert úgy beszélt Petőfiről, Adyról vagy éppen Shakespeare-ről, mintha azok a szomszéd utcában laknának, és bármikor beugorhatnának egy beszélgetésre.

A hetedikeseknek aznap éppen a Rómeó és Júliát magyarázta.

– Gondoljatok bele – mondta, és végigsétált a padok között –, ők is csak annyi idősek voltak, mint ti most. Nem a kor teszi a nagy érzéseket, hanem az, hogy mennyire mersz odaadni magad nekik.

Az egyik hátsó padban ülő fiú felnevetett, de a nevetésében nem gúny volt, hanem valami furcsa, gyerekes csodálat. Sándor ezt a fajta figyelmet szerette a legjobban: amikor egy tizenhárom éves gyerek szeme egy pillanatra elkomolyodik, mert megérzi, hogy amiről szó van, az valójában róla is szól.

Óra végén az egyik lány, Patrícia, ott maradt a padjánál, míg a többiek kirohantak a szünetre.

– Tanár úr – mondta bizonytalanul –, ez azt jelenti, hogy ha valaki nagyon szeret valakit, akkor abból mindig baj lesz?

Sándor leült az első padra, szemben vele, ahogy máskor is szokta, ha egy diák komolyan kérdezett valamit.

– Nem feltétlenül – felelte. – De a nagy érzések mindig nagy kockázattal járnak. Rómeó és Júlia azért olyan fájdalmas, mert ők ketten nem tudtak félni. Te szerinted lehet félelem nélkül szeretni valakit?

Patrícia elgondolkodott, aztán megvonta a vállát, és elmosolyodott.

– Nem tudom. De jó, hogy megkérdezhetem.

– Ez a lényeg – mondta Sándor. – Nem a válasz. Az, hogy megkérdezed.

A lány elrohant a barátnőihez, Sándor pedig még percekig ült ott egyedül a teremben, és arra gondolt, hogy pontosan ezekért a pillanatokért csinálja mindezt huszonöt éve.

Szerdán a kilencedikeseknél József Attila következett. Sándor a táblához írta: „Mint gyermek, ha csudát lát”, és megvárta, míg a terem elcsendesedik.

– Ki tudja, mit jelent ez a sor kontextus nélkül? – kérdezte.

Csend volt, majd egy vékony, csendes fiú, akit a többiek ritkán szólítottak meg, halkan megszólalt hátulról:

– Szerintem azt, hogy néha úgy nézünk valamire, mintha életünkben először látnánk. Mintha nem tudnánk, hogy kellene félni tőle.

Sándor meglepetten nézett rá. – Ez nagyon szép gondolat, Bonifác. Miért nem szólalsz meg gyakrabban órán?

A fiú elvörösödött, és lesütötte a szemét. – Nem hittem, hogy érdekelne bárkit is.

– Engem érdekel – mondta Sándor egyszerűen, és továbblépett a következő versszakra, de közben magában megjegyezte, hogy a fiúval majd külön is beszélnie kell egyszer, csendben, a folyosón, hogy megtudja, mi lapul még ebben a hallgatásban.

Erre a beszélgetésre hamarabb sor került, mint gondolta volna – bár nem úgy, ahogy szerette volna.

Szünetben, amikor kiment a folyosóra, azt látta, hogy néhány fiú Bonifác füzetét dobálja egymásnak a feje fölött, míg a fiú kétségbeesetten próbálja elkapni.

– Költő úr! – kiabálta az egyik, gúnyosan utánozva a fiú halk hangját. – Mondj még valami szépet, hátha meghatódunk!

A többiek nevettek. Bonifác arca vörös volt, de nem a szégyentől – inkább attól a fajta megaláztatástól, ami mélyebbre vág, mint bármi más ebben a korban.

Sándor nem emelte fel a hangját. Odalépett, gyengéden kivette a füzetet az egyik fiú kezéből, és visszaadta Bonifácnak. Aztán megállt, és végignézett a kis csoporton.

– Tudjátok, mit mondott egyszer valaki, akit nagyon sokra tartok? – kérdezte nyugodtan. – Azt mondta: „Az ember csak a szívével lát jól. Ami igazán lényeges, az a szemnek láthatatlan.” Bonifác ma valamit mondott nekem, amit ti nem hallottatok, mert nem figyeltetek rá eléggé. Olyat mondott, amin egy felnőtt is elgondolkodna. Lehet, hogy ő nem a leghangosabb az osztályban – de nem is ez teszi értékessé az embert.

Csend lett. Az egyik fiú, aki addig a leghangosabban gúnyolódott, most zavartan a földet nézte.

– Nem is tudtuk, hogy… – motyogta.

– Nem is tudtátok, mert nem kérdeztétek meg – felelte Sándor, még mindig nyugodtan, harag nélkül. – Pedig ha megkérdeznétek, biztosan meglepődnétek, mi mindent rejt valaki, aki csendben van.

A fiúk kényelmetlenül feszengtek. Az egyikük, akit Krisztiánnak hívtak, és aki az imént még a leghangosabban nevetett, most Bonifác felé fordult.

– Bocs – mondta halkan, majdnem érthetetlenül. – Nem gondoltuk, hogy… ilyen.

A többiek is bólogattak, egyikük még a füzetet is megigazította Bonifác kezében. A fiú nem szólt semmit, csak bólintott, de a szeme sarkában megcsillant valami, ami leginkább hálának tűnt.

Sándor nem mondott többet. Tudta, hogy néha a legfontosabb leckéket nem lehet osztályzattal mérni – és hogy ez a néhány másodperc többet ért, mint egy egész heti nyelvtanóra.

Csütörtökön dolgozatokat javított a tanáriban, mikor az egyik kolléganője, Marika néni bekukkantott.

– Megint este maradsz? – kérdezte, félig tréfásan, félig aggódva.

– A gyerekek fogalmazásai várnak – felelte Sándor mosolyogva. – És higgye el, Marika néni, ezekben mindig van valami, ami megéri a fáradságot.

Az egyik dolgozatban, amit épp akkor olvasott, egy diák arról írt, hogy mit jelent neki az otthon fogalma. A végén egy mondat állt, amit Sándor kétszer is elolvasott: „Az otthon nem a fal, hanem az, aki vár.” Elmosolyodott, és a lapszélre írta: „Ezt a mondatot sose felejtsd el. Kitűnő.”

Péntek reggel az egész felső tagozat összegyűlt egy rögtönzött szavalóversenyre, amit Sándor szervezett minden hónap végén. A gyerekek egymás után álltak ki, volt, aki dadogva, volt, aki túl gyorsan hadarva mondta a verseket, de Sándor mindegyiküket ugyanolyan figyelemmel hallgatta végig, és utána mindenkinek talált egy őszinte, bátorító szót.

– Tudjátok, mi a legszebb ebben az egészben? – mondta a végén, amikor már mind ott ültek körülötte a padlón, a székeket félretolva. – Az, hogy mindannyian mertetek. Nem az számít, hogy tökéletes volt-e. Az számít, hogy felálltatok.

A gyerekek tapsoltak, valaki felkiáltott, hogy „tanár úr a legjobb”, és Sándor nevetve intett le mindenkit, bár belül jólesett neki a mondat.

Otthon egészen más csend várta.

Nem rossz csend – legalábbis még nem az. Csak olyan csend, amiben az ember érzi, hogy valami el van hallgatva. A felesége, Éva, az utóbbi hónapokban furcsán viselkedett. Volt, hogy este vacsora közben hirtelen könnyekben tört ki minden ok nélkül, aztán tíz perc múlva már nevetett, mintha mi sem történt volna. Sándor eleinte nem tulajdonított neki nagy jelentőséget – Éva könyvelőként dolgozott egy nagy cégnél, a hónap vége mindig hajtás volt neki, a zárások, a határidők. Stressz, gondolta. Csak stressz.

– Fáradt vagy? – kérdezte tőle egyik este, miközben a kislányuk, Zsófi már aludt a szomszéd szobában.

Éva felnézett a telefonjából, és egy pillanatra olyan tekintettel nézett Sándorra, amit a férfi nem tudott hova tenni. Valami hidegség volt benne, ami egy szempillantás alatt eltűnt, mintha sosem lett volna ott.

– Csak sok a munka – mondta, és visszafordult a telefonjához.

Sándor bólintott, és nem erőltette tovább. Volt benne valami megmagyarázhatatlan bizalom az élet iránt – talán az irodalom tanította meg rá, hogy minden történetnek megvannak a maga hullámvölgyei, és a legtöbb vihar elvonul, ha az ember türelmes marad.

Azon az estén, miután Éva elaludt, Sándor még sokáig ült a nappaliban egy régi verseskötettel a kezében. Nem is olvasott belőle, csak forgatta az ujjai közt, mintha a papír érintése valamiért megnyugtatná.

Bekukkantott Zsófihoz. A kislány négy éves volt, és úgy aludt, ahogy csak egy gyerek tud: teljes odaadással, mintha a világ minden gondja kívül rekedt volna az ajtón. Sándor megigazította rajta a takarót, és egy pillanatig csak nézte az arcát a félhomályban.

– Aludj csak, kicsim – suttogta. – Apa vigyáz rád.

Nem sejtette még, hogy ez a mondat néhány héten belül mennyire nehezére fog esni kimondani.

Másnap reggel minden ugyanolyan volt, mint addig minden nap: a krétapor illata, a gyerekek köszönése a folyosón, Éva sietős búcsúja az ajtóban egy futó csókkal. Semmi nem jelezte, hogy ez az utolsó ilyen hétköznap lesz egy jó ideig.

Csak annyi történt, hogy Zsófi aznap reggel megkérdezte:

– Apa, elmehetünk ma a városba? Perecet akarok.

Sándor elmosolyodott, és megígérte, hogy szombaton biztosan elviszi.

Nem tudta még, hogy ez az ígéret lesz az, ami mindent elindít.

2. fejezet – Az első repedések

Hétfő reggel Éva már az ágyban sem volt, amikor Sándor felébredt. A konyhából edénycsörgés hallatszott – túl hangos edénycsörgés ahhoz, hogy az ember ne érezze meg belőle a feszültséget.

– Jó reggelt – mondta Sándor óvatosan, ahogy belépett.

Éva nem nézett rá, csak tovább pakolta az edényeket a mosogatóba, bár azok tökéletesen tiszták voltak már.

– Jó reggelt – felelte színtelenül.

Zsófi ott ült az asztalnál, a kakaóspoharát szorongatva, és nagy szemekkel figyelte az anyját. Sándor odament hozzá, megpaskolta a haját, és halkan odasúgta neki:

– Ma milyen színű ruhát vegyünk fel az oviba? A pirosat, vagy a sárgát?

Zsófi elmosolyodott, mintha ez a kis játék minden reggel megnyugtatná – és talán tényleg így volt.

– A sárgát! Az olyan, mint a nap!

– Akkor legyen a nap – mondta Sándor, és a szíve egy kicsit megkönnyebbült attól, hogy legalább a lányuk világában minden a helyén van.

Aznap este, amikor Zsófi már aludt, Sándor leült Éva mellé a kanapéra.