Bod
Péter Ákos

Rendszerek jönnek.
Elmúlnak?

– részlet –

Reflexióim társadalomról,
gazdaságról, történelemről

© Bod Péter Ákos, 2026

© HVG Könyvek, 2026

Borítófotó © Szalmás Krisztina

ISBN 978-963-565-807-7

Minden jog fenntartva.
Jelen könyvet vagy annak részleteit tilos reprodukálni, adatrendszerben tárolni, bármely formában vagy eszközzel – elektronikus, fényképészeti úton vagy más módon – a kiadó engedélye nélkül közölni.

Tartalomjegyzék

Első fejezet: miről és kinek szól a könyv

1.1. Ismét beteg a magyar gazdaság?

1.2. Társadalmi deficit

1.3. Rendszerek jönnek és múlnak

1.4. A helyzet – rövidebben és hosszabban

1.5. Hol a helyünk?

1.6. „Szerencsétlen régió” vagy inkább „emelkedő térség”?

1.7. És most? Vajon a helyünkön vagyunk?

Második fejezet: gazdaságról, társadalomról, politikáról – személyes nézőpontból

2.1. Történelmi idők – eszmélésem óta

2.2. Nézetek, hitek, narratívák

2.3. Válságban változik a narratíva. És a narrátor?

2.4. A történelem feladja a leckét, de nincs megoldókulcs

Harmadik fejezet: rendszerek és rendszerváltozások a Kádár-kortól az Orbán-éráig és azon túl

3.1. Ügyeink értelmezése időben, térben

3.2. Mi jön, ki jön rendszerváltozáskor?

3.3. Tudásátadás rezsimváltások idején: mire jó a külső tanács?

3.4. Személyes kommentár a tapasztalattranszferről

Negyedik fejezet: tanulságok egy új kezdethez

4.1. Mi tudható az ország állapotáról rendszerváltáskor?

4.2. Mielőtt jobb lenne, előbb…

4.3. Tulajdon, hatalom, kormányváltás

Ötödik fejezet: hogyan tovább?

5.1. A peremvidékről lehetséges, de nehéz a kimozdulás

5.2. Bonyolult ügyekben a populista válasza egyszerű – és hibás

5.3. A populizmus a peremvidéken sem működik jól

5.4. Vezet-e még út az európai centrumba?

A történelem nem ismétli magát, de rímel: Mark Twainnek, a humoráról ismert amerikai írónak tulajdonítják a mondást. Noha bizonyára apokrif ez a bölcsesség, de találó. A történelemben egy újabb korszak gyakran emlékeztet egy korábbira, mint ahogy egy eposzban a sor vége rímel az előző sorra, vagy ha nem arra, hát az azt megelőzőre. Bizonyos életkor fölött valóban átéljük, hogy amit most látunk, az korábbról ismerős, persze sok tényezőben különbözik, de mégis. Különösen a vége: na, ilyet már láttunk.

Ha valaki fél évszázada kezdte a hivatásos elemzői munkát, mint e sorok írója, vagy csupán nyitott szemmel járt-kelt, gyakran érez ilyesmit. Szakemberként átélt ötven év komoly időtáv, szinte kínálja magát, hogy a mai ügyeinket belehelyezzük a történelembe, és megnézzük, rímelnek-e azzal, amiről immár többé-kevésbé letisztult tapasztalatunk gyűlt fel.

Amiről a leginkább szó lesz, az a magyar gazdaság visszatérő nyavalyája, betegsége, áfiuma. A gazdaság időről időre lerobban. Aztán valahogy túljut rajta. Kigyógyul? Vagy csupán tünetmentes? Talán már hozzá is szokott a gyengeségeihez?

Amint a kezelőorvostól a diagnózist, úgy várhatjuk el a gazdasági elemzőtől a szakvéleményt a gazdaság állapotáról. A könyv írásának idején nyilvánvalóan sok a baj a magyar gazdasággal (is), az inflációs lázgörbék, a pulzus gyengeségei, az üzleti ciklus zavarai sokatmondó jelzést adnak az elemzőnek. De azért a helyes diagnózishoz és a terápiához további alapos vizsgálatra, visszatekintésre az előzményekre és az örökölt sajátosságokra egyaránt szükség van.

A következő fejezetekben ilyesmi vár az Olvasóra.

Szakvélemény, de hangsúlyosan személyes vélemény. Jó ezt előre-bocsátani, mert a szokásos felfogás szerint a professzionális elemzéshez, a tudományos igényű gazdaságkutatáshoz nem passzol az egyéni vélemény, a saját nézőpont. Pedig ez nem így van; az analízis, vonatkozzon egészségügyi vagy nemzetgazdasági nyavalyákra, szükségszerűen tartalmazza az elemző feltevéseit és tapasztalatait. A professzionális ember ismeri a szakmai sztenderdeket és tudományterületének irányzatait, de azért „több szem többet lát” és mást is lát, ezért is szoktak komoly esetekben konzíliumot összehívni, amelyen a kollégák ütköztetik és összegezik a nézeteiket.

A magyar gazdaságpolitika dolgában most is zajlik valami hasonló. E könyv szerzője különféle szakmai szervezetek, hivatalos vagy éppen magánkezdeményezésű csoportok tevékenységében vállal részt, tudós tanácskozások résztvevője. A könyv egyfelől állásfoglalás a mai Magyarország társadalmi-politikai-gazdasági állapotáról, másfelől viszont kitekintés a lehetséges és a remélt jövőbeli útra. A jövőkép pedig szükségképpen személyes, még akkor is, ha a tudományos közösségben megszülető előrejelzésekre, prognózisokra, mások által közzétett ajánlásokra támaszkodik.

A pályán töltött öt évtized csábító alkalom, hogy az ember felidézzen meghatározó emlékeket, szellemi és szakmai inspirációkat, kiemelje azokat a személyiségeket, akiktől különösen sokat tanult, azokat a kollégákat, akikkel jelentős ügyekben és fontos időpontokban együtt dolgozott. Sok kedves szellemi társam közül megemlítem Árva Lászlót, Gulácsi Gábort, Nagy Zoltánt, akikkel régóta közös munka meg baráti-szakmai eszmecsere köt össze, és személyes veszteségeim között Mohai Györgyöt (1951–2025); az a korosztály, amelyhez a felsoroltak és más, joggal említendő kiváló szakemberek tartoznak, a tervgazdasági rendszer átalakulási folyamataiban és a rá következő nehéz váltásban komoly érdemeket szerzett. Generációnk olyan tudásra is szert tett, amely hasznos lehet az újabb kihívások közepette is. A közügyekben elmerülve sok érdekes és értékes emberrel ismerkedtem meg, immár történelminek számító közéleti személyiségekkel kerülhettem munkakapcsolatba; többeknek a neve és munkássága a későbbi fejezetekben szóba jön még. A történelmi időkben szerzett sok-sok baráti-szakmai kapcsolat között már itt megemlítem azt, amely Hieronymi Ottóhoz fűz: a rendszerváltozás drámai évei hoztak közel hozzá. Munkáival még találkozunk a magyar és nemzetközi pénzügyekről szóló későbbi passzusokban.

De nem a szakmai önéletrajz megírásának ambíciójával íródott a könyv. Nagyon is konkrét mai kutatási-elemzési témakörről szól: a 2020-as évek közepén előállt gazdasági helyzetről, a kilátásokról és a teendőkről. A személyes vonatkozások mégis előkerülnek, hogy a szerzői álláspontok és javaslatok a mögöttük álló élettapasztalattal megmutatkozzanak. Talán megbocsátja az Olvasó, hogy a szerző az alábbi öt fejezetben az illendőnél többször hivatkozik saját korábbi munkásságára, sőt lesz olyan témakör, amelyet egyes szám első személyben taglal. Végül köszönetet mondok Farkas Zoltánnak, ugyanezen korszakok kortárs elemzőjének és tárgyilagosságáról ismert tudósítójának, aki közismert alaposságával gondozta lektorként a kéziratot. Szokás azzal zárni, hogy ha maradt a műben hiba, arról a szerző tehet; ez most is így van (de történelmünknek se adjunk teljes felmentést).

Első fejezet:
miről és kinek szól a könyv

1.1. Ismét beteg a magyar gazdaság?

Már miért lenne beteg? Mert bár visszatérően elhangzik ez a szomorú-keserű-kritikai minősítés a gazdaságról, épp úgy azok körében, akikkel újabb kori történelmünk alapján mint – szintén nem előzmények nélkül – a magyar labdarúgásról, de provokatív kérdés, annyi biztos. Ha beteg, miben, mióta és mennyire? Vagy csak a legendás magyar panaszkodási kultúrára játszik rá a címválasztás?

Ilyen címen jelent meg a gazdasági állapotainkkal foglalkozó szakmai elemzésem 2025 nyarán (Bod, 2025). A cikk a friss gazdasági adatokat, folyamatokat taglalta, ám a konjunktúraelemzésben korábbi gondok és bajok is előkerültek. Olyanok, amelyek régóta, 2020-tól pedig különösen élénken foglalkoztatják viszonyaink elemzőit, és legegyszerűbben így jelennek meg a nyilvánosságban: megint mi a baj nálunk?

A főbb gazdasági adatok, forgassa bárki, bárhogyan azokat, valóban aggasztó állapotokat mutatnak be. Ám nem mindegy, hogy mi az ok, mi áll a makrogazdasági mutatók mögött. Csupán éppen rossz passzba került a gazdaság? Nem beteg, csak gyengélkedik? Szakmai nyelven szólva: dekonjunktúrába jutott? Ez az egyik olvasata a mutatóknak: gyengélkedik, múló nyavalyával bajlódik, ami elég gond. De a gazdasági tüneteknek nem ez a legrosszabb értelmezése.

A tények ismeretében nehéz tagadni, hogy a könyv írásakor rossz bőrben van a magyar gazdaság. Vannak azért ilyen próbálkozások. A hivatalos propagandagépezet például vadászik a kedvezőbb mutatókra. Ügyeskedik a viszonyítási alap megválasztásával, ami nem nagy kunszt: kell találni egy rendkívül gyenge évet, a dekonjunktúra mélypontját vagy egy igazi válságévet, és ahhoz mérve egészen szép javulást lehet kimutatni. Még csalni sem kell. Az adatokkal való mesterkedés azonban elleplezi a valóságot.

A magyar társadalom valóságos állapotát, erőnlétét és közérzetét már nehezebb felmérni, mint a termelési és jövedelmi folyamatokat. Kemény tények tanúskodnak arról, hogy hányan születnek és halnak meg nálunk, meddig élnek az emberek, azt azonban legfeljebb tippelgethetjük, hogy hol szándékoznak élni. Találhatók indikátorok a lakhatási viszonyokról, a testi és lelki egészségünkről, az autóparkról és az utak állapotáról, a levegő minőségéről. Még az élettel való megelégedettségről is születnek felmérések, nemzetközi összevetésben az Eurostat jóvoltából: ezekben egyáltalán nem állunk rosszul, éppen csak az uniós átlag (7,2) alatt, 7,1-es értékkel (Eurostat, 2025).

Arról is készülnek tudományos igényű felmérések és a napi politikához használt adatfelvételek, hogy a közügyekkel mennyire vagyunk megelégedve. Nem okoz nagy meglepetést, hogy például a politikai intézményekbe vetett bizalom elég gyenge. Ez azonban nem hazai sajátosság. Az Eurobarometer 2025-ös felmérése szerint az uniós polgárok 58 százalékának nincs bizodalma a saját kormányában – és pontosan ez a magyar adat is (Eurobarometer, 2025). Más nézőpontból, csupán 42 százalékuk bízik benne. Ennél az Európai Unió intézményeinek Európa-szerte nagyobb a támogatottságuk. Nálunk is, noha csak 48:46 arányban, vagyis az uniós intézmények iránti bizalmat tekintve csupán hajszállal maradunk el az uniós átlagtól. Ennek ellenére a közszolgálatinak nevezett, valójában állami média és maga a kormányzat mégis jó ideje keményen „brüsszelezik” az utcai plakátokon és az online térben egyaránt. Mintha hadban állna vele. Ezért felettébb érdekes a magyar megkérdezettek válasza arra, hogy mennyire kötődnek az Európai Unióhoz és Európához. Bőven az uniós átlag feletti, 81:19 az igenek aránya! A megkérdezettek bő négyötöde fejezte ki tehát a kötődését. Ebből talán levonható az a következtetés: itt szándékoznak élni, Európában.

Társadalmi adatokkal kezdtük, de a továbbiakban legfőképpen a gazdaságról lesz szó. A gazdasági élet viszont a társadalom életének csupán egyik vonatkozása, noha persze fontos, izgalmas, gyors változásokra hajlamos aspektusa. Aki a gazdasági folyamatokat elemzi, rendszeresen átlépi a gazdasági és a nem gazdasági alrendszerek közötti képzeletbeli határvonalat.

A szakmai ügyek taglalása előtt hasznos bepillantani az adatok, trendek, elemzési eljárások világába. Szokták mondani: „az adatok magukért beszélnek”. Nos, vannak nagyon világos(nak látszó) adatok, meg aztán nehezebben értelmezhető olyan ügyek is, amelyeket precízen megmérni nem is lehet, csak körbejárni. Egyébként pedig, ha magukért beszélnének az adatok, semmi szükség nem lenne elemzőkre és elemzésekre.

Az elemzői szöveg értelmezéséhez is szükségeltetik némi jártasság a számok, tények, trendek világában. Ezért a következőkben az elemzői munka néhány fontos vonatkozásával foglalkozunk, arra biztatva az Olvasót, hogy ne akarja megtakarítani a következő oldalakon összefoglalt témák figyelmes követését.

A ránk zúduló információ – és dezinformáció – között rengeteg a statisztika, ábra, nyilakkal dekorált grafikai anyag. Az ügyes adatprezentáció segít a meggyőzésben, tereli a hallgatóság véleményének kialakulását. Vannak azonban szakmai sztenderdek, amelyeket be kell tartani. Az például túl van a tisztesség határán, ha valamit forintban, a mi szegény inflációs valutánkban mérnek, majd büszkén közlik, hogy néhány év távlatában szép növekedés mutatkozik – és elhallgatják a pénzromlás időközben bekövetkezett mértékét.

Tekintsünk példaképpen egy büszkeségtől majd kicsattanó minapi miniszteri közlést. Eszerint 2010-től, amióta hatalmon vannak, „két és félszeresére nőtt a magyarok vagyona”. De amiről szó van, az vajon forintban értendő? Tizenöt év nagy idő, azalatt a forint értéke sokat változott. Egy euróért 2010-ben 280 forintot kellett adni, másfél évtizedre rá 400-at. Egy négyzetméter lakás ára Budapesten a statisztikák szerint akkor 350 ezer forint volt, tizenöt évvel később 1,5 millió – ez bő négyszeres drágulás. Magyarország manapság Európa-bajnok az ingatlanárak emelkedésében; aki másfél szobás lakásban lakik, amely akkor tizenötmillió forintba került, az mostanra hetvenmilliós vagyont mondhat magáénak – holott maradt ugyanott, a negyedik emeleten. Ha viszont aranyrudakban tartotta a vagyonát 2010-ben, akkor az illető tizenöt év alatt még gazdagabb lett – de hagyjuk, ez nem tipikus élethelyzet abban az országban, ahol a családok fele semmilyen pénzbeli megtakarítást nem mondhat a magáénak.

Kik is a politikusi megszólalásokban rendre említett „mi, magyarok”? Sokszor átüt, hogy amikor a szónok a népre, vagy az újabb szóhasználat szerint a magyarokra hivatkozik, valójában magára gondol. Ha pedig egy hivatalos közlemény vagy nyilatkozat az országos átlagra utal, mint a vagyongyarapítási példánkban, akkor is jó lenne tudni, hogy kik találhatók az átlag mögött; az igen gazdagok és a legkevésbé tehetősek között rés van-e, vagy egyenesen szakadék? Nos, ma a kormányzatra nézve kellemetlen lenne az őszinte válasz: az utóbbi néhány év adatai a jövedelmi és vagyoni olló nyílását jelzik.

A jelenségről készült adat azonban csupán szám a statisztikai évkönyvben. Mindaddig száraz adat, amíg a jelenség maga társadalmi tényezővé nem válik, és ekként eljut a nagyközönséghez. Ilyesmi történt minálunk az utóbbi időkben egy társadalmi-politikai fordulat részeként: a „mi, magyarok” szembesültek a hivalkodó gazdagság vérlázító megnyilvánulásaival. Most már a korábbinál sokkalta többen gondolják, hogy nem az ország egésze lett látványosan gazdagabb, hanem csak egy réteg.

Az adatokat körültekintéssel kell fogadnunk, nem ugorva át a hozzájuk fűzött lábjegyzetet, mint ahogy a banki szerződésben is érdemes elolvasni az apróbetűs részeket, a gyógyszerek bevétele előtt a betegtájékoztatót. Az adatok célzatos megválasztásával ugyanis meg lehet hajlítani a valóságot.

Az említett politikusi mondásnál azonban nem az adat helytálló vagy félrevezető volta a legfőbb ügy. Az igazán ravasz manipuláció abban rejlik, hogy a társadalom anyagi haladásának okaként, magyarázataként az állam (a kormány, a párt) teljesítménye jelenik meg, akár kimondatlanul is.

Miért, hol itt a gond? Ha tényleg jobban élnek az emberek, és jobban teljesít a gazdaság, miért ne hivatkozhatna magára a kormány?

A gyors válaszadás előtt gondoljunk bele az implikált összefüggésbe. Az ország gazdasági teljesítményét a kormányzatnak tulajdoníthatjuk? Honnan lehet tudni, hogy amit elért az ország, azt a kormány támogatásával érte el? És ha éppenséggel a kormány működése ellenére?

Még bonyolultabb az ügy, ha figyelembe vesszük a konjunktúrát, a külső és belső viszonyok alakulását. A társadalom az egyénhez hasonlóan jobb és nehezebb időszakokon, sőt időnként krízisen megy át. Válságban a gazdasági teljesítmény csökken. A teljesítmény csökkenésének azonban sokféle oka lehet, köztük külső, elháríthatatlan is, mint a világkonjunktúra súlyos romlása, világjárvány, aszály vagy más természeti katasztrófa. Utóbbi esetekben a termeléscsökkenés ténye minősítené a kormány működését? Ugyan miért? Ha rendben, sőt kitűnően végezte el a maga feladatait, attól a konjunkturális visszaesés megmarad visszaesésnek, ám kevésbé lesz mély és elhúzódó, mint ha a hivatalt viselők lelketlenül és szakszerűtlenül tevékenykedtek volna. Egy dolog tehát a gazdasági teljesítmény alakulása, és egy másik kategória az állam működési hatékonysága, minden kölcsönhatás ellenére.

Az tehát a jogos kérdés, hogy az állam megfelelően végzi-e a saját feladatait. A rátermett kormányzat nem ront, még valamennyit lendít is a milliónyi gazdasági szereplő által kifejtett erőfeszítés összegződéséből előálló országos teljesítményen. A lassú és korrupt kormány pedig teher az embereken, a gazdasági életen.

A kormányzati munka hatékonyságának a megállapítása nem egyszerű feladat, ám léteznek meglehetősen megbízható mércék, nemzetközileg is bevált indikátorok. A több országban ténykedő üzleti körök elég pontosan érzik, hogy hol, mennyire könnyű kijönni a hatóságokkal. Az utca embere is tapasztalja a maga államának a működési minőségét, a hatósági ügyintézéstől az államvasutak menetrendi pontosságáig.

De hogy az állam segített-e a bajban, vagy sem, enyhített-e vagy sem válságos időkben – erre a kérdésre azért nem adható vitán felüli válasz, mert ahhoz tényellenes módon tudnunk kellene, hogy milyen lefolyású lett volna a válság egy másik kormány alatt vagy másfajta kormánypolitika esetén. Ugyanez a megállapítás persze igaz a jó konjunktúrára is: ha húz a gazdaság, abból még nem következik, hogy jelesre vizsgázott a kormány. Nagyon is meglehet, hogy működése nem segítette, inkább visszafogta a társadalom erőit, ám a gazdaságból így is komoly teljesítmény jött ki – amely viszont sokkal nagyobb is lehetett volna, ha a kormányzat legalább átlagos módon végzi a rá bízott feladatokat.

A hatalmon levők előszeretettel tulajdonítják a magunk érdemének az ország előrejutását, gyarapodását, míg ha természeti baj vagy járvány miatt nehezebb az élet, akkor a külvilágot okolják a nehézségekért. Csak hát itt kilóg a lóláb.

Érdemes általános érvénnyel leszögezni: csupán a gazdasági növekedésnek vagy egyéb elfogadott eredményindikátornak a mértékéből nem vezethető le a kormányzati működés minősítése. Jó hátszéllel, kedvező külső körülmények között gyorsan növekszik a gazdaság, de a szép adatok el is rejthetik a kormányzati diszfunkciókat.

Szerencsésnek mondhatja magát az a politikusi garnitúra, amelynek kormányzati ciklusa fellendülési évekkel esik egybe. Így jó esélyekkel vághat bele a következő ciklust megalapozó választási küzdelembe is, hiszen a választók nagy részének az érzékelésében a kedvező üzletmenet és a hivatalban levők arca összekapcsolódhat. Ridegre fordult viszonyok közepette pedig a polgárok nyilván kritikusabban nézik a vezetőiket. Ám azért a fejlett politikai kultúrájú, tájékozott polgár nem fordul el vezetőitől a nehéz időkben, ha azok tevékenysége respektálható.

Amit viszont roppant nehéz, a nagyközönség számára szinte lehetetlen, az a jó időkben elszalasztott lehetőségek és elnapolt döntések megítélése: a halasztások, mulasztások ügye.

Ezeknek a súlyos következményei később jelentkeznek, gyakran drámai módon. Amelyik kormány nem fektet be szellemi energiát, pénzt a következő időszak sikereit megalapozó projektekbe, mulasztást követ el. A nagyközönség viszont erről mit sem tud, egyszerűen nem is tudhat. Az érintett terület szakmai közösségével azonban más a helyzet: aki jártas oktatásügyben, ismeri a nemzetközi trendeket és a hazai viszonyokat, annak a figyelme sokkal hosszabb időtávra terjed ki, mint a parlamenti ciklusra kondicionált pártpolitikusé. Az egészségügyben a szakmai szervezetek is más és hosszabb idődimenzióban gondolkodnak, mint egy hivatali bürokrata vagy pláne a fölé rendelt politikai vezető.

De vajon a szakterületen felismert teendők felkerülnek-e a politikai döntéshozatali napirendre? A klímaváltozás veszélyeit, a demográfiai folyamatokban rejlő gondokat, a járványok esélyeit jóval előbb taglalta a tudományos közösség, mint ahogy kormányzati szinten egyáltalán megjelentek volna. A politikai agendára való felkerüléshez az kell, hogy a tudósok, a nemzetközi élenjáró mintákat ismerő szakmabeliek szava eljusson „fentre”. Oda, ahol a sürgős rendszerint a fontos elé kerül. A napi politikai haszon feledteti a távolabbi jövőben elérhető társadalmi hasznokat.

Ezzel máris belepillantottunk a kormány és a társadalom, a (párt)politika és a közügyek összefüggéseinek bonyodalmaiba, holott az imént csak egy tipikus politikai propagandaállítással illusztráltuk a könyv témakörét. Az pedig nem más, mint hogy van egyfelől az állam, kormány és másfelől a társadalom, gazdaság.

Éltünk olyan rezsimben, amelyben a párt (a Párt, az egyetlen) azonosította magát az országgal, a saját szervezeti érdekét országos érdeknek deklarálta. Végletesen centralizált hatalmi viszonyok között az első ember (a Főtitkár vagy az Elnök, netán a Kedves Vezető, más történelmi viszonyok között a Führer, a Generalisszimusz) testesíti meg az országot; aki szembefordul a nagy emberrel, e logika szerint a társadalmon kívülre kerül. Az utóbbi évszázad ijesztő példatárat produkált a társadalomra rátelepedő állam, politikusi réteg, hatalmi kör ténykedéséről – érthető tehát, ha itt és a továbbiakban mindig szem előtt tartjuk egyfelől a társadalom (és annak sokféle szelete között a gazdaság), másfelől az állam, kormány gondolati szétválasztását.

Az idézett egypárti példák szélsőségesek, de amit illusztrálnak, az igencsak gyakori: van egyfelől a társadalom, másfelől a hatalom. Három és fél évtizeddel az egypártrendszer megszűnését követően, most is kettős kérdést kell feltennünk: milyen állapotban van a társadalom, és milyen állapotban van az állama. Mert legyen világos: a demokratikus társadalmi-politikai rendszerekben az előzőnek van állama.

De térjünk vissza még a társadalom, a gazdaság, az életviszonyok leíró adataira, a véleményünk megalapozását szolgáló statisztikai, elemzési eszközökre. A fennálló viszonyokat nem lehet csupán a legutóbbi mutatók alapján megfelelően értelmezni. Tudni kell valamit arról, hogy milyenek az ország, a gazdaság tényleges, tartós képességei, mert az aktuális helyzetről csak így alakítható ki vélemény. És bizony azt is tudni kellene, hogy a hatalmon levők mennyire törődnek a távlatai feladatokkal, vagy inkább hajlamosak halasztani, mulasztani. A saját helyzetünk megértését segíti az összehasonlítás a hasonló helyzetű országokkal, azokkal, amelyek hozzávetőlegesen azonos fejlődési szakaszban vannak. Sokat mondhat a hosszabb időre visszatekintő trenddel való egybevetés is.

Bár az emberek hangulata, vélekedése talán nem tekinthető objektív mércének, de az ország viszonyainak megítélésében nagyon is lényeges, hogy maga a társadalom – amely persze mindig összetett entitás – milyennek érzi, milyennek látja a fennálló helyzetet, és milyen várakozásokkal tekint a jövőbe.

E módszertani szempontok előrebocsátásával rátérhetünk a kérdésre: vajon tényleg komoly beteg a magyar gazdaság? Vagy mégis igaz lenne, hogy a fennálló állapota tulajdonképpen stabil?

Azt sajnos látni, hogy lendületesebb térségbeli társaihoz képest Magyarország egy ideje lemarad. A magyar közvéleményben felerősödött a felismerés, hogy a fejlődés elakadt. Ám ebből többféle következtetésre lehet jutni. Az egyik: szembe kellene néznünk a lecsúszásunkat előidéző okkal, nyavalyáink természetével. Ám létezik másik nézet is, amely szerint a mai állapotokkal nincs különösebb baj, felesleges összehasonlításokkal izgatni magunkat, ha van gond, az csupán olyan, mint a múló meghűlés.

A viszonyok első értelmezése romlásra utal, egészségügyi metaforát használ: betegség. A másik olvasata az ügyeknek az, hogy a fennálló viszonyok a tényleges adottságoknak felelnek meg, nincs tehát elakadás, pláne krízis: „ez van”. Ez van, ezt kell szeretni – a Kádár-korszak visszatérő népi bölcsessége volt ez, slágercím is, a (szinte) össznépi rezignáció kifejeződése. Egy szolgáltatás nem működik, a keresett áru hiánycikk, a kért engedély késik? Hát kérem, ez van. Éveket kell várni a telefonvonalra, a Trabantra, kuncsorogni kell szakszervezeti beutalóért nyári szezonban? Ez van.

Most persze más a világ, de élnek még a kádári jellemzők. Megint hallani fiataloktól: az jut előre gyorsan, aki a vezető párt ifjúsági szervezetében mutatja magát. A munkahelyen is segít, ha az ember konform a rendszerrel, legalábbis nem teszi szóvá a klientúra harácsolását. A Pártnak parírozni kell; jobban jár anyagilag a település, ha az önkormányzatba nem a legalkalmasabb és legkedveltebb képviselőt választják, hanem azt, aki „ott fent” ki tudja járni az adható-kapható pénzeket. Nem jár a vonat megbízhatóan? Ez van, öreg a pálya és koros a mozdony. Lehet morogni a négy fal között, ám a véleményt a modern kori „tacepaón”, a fészbukon megosztani már nem kockázatmentes.

Közbevethető: harmincöt évvel a politikai rendszer megváltozását követően azért mégsem itt tartunk, távol vannak már a kádári idők. Nos, igen is, nem is. A válasz attól is függ, hogy harmincöt évvel ezelőtt ki, milyen várakozással tekintett a magyar társadalom fejlődésére. Most valóban nem annyira rezignált a többségi hangulat, mint akár néhány éve is: ha rosszat lát, hajlandó szóvá tenni. Ezt a személyes tapasztalat ugyanúgy alátámasztja, mint egy sor felmérés. A társadalmi hangulat pedig a korábban elmondottak szerint fontos tényező az adatokra támaszkodó elemzésekben is.

Nos, a többségi közvélemény szerint Magyarország most nincs jó állapotban.

1.2. Társadalmi deficit

Ez a jelen állapot. Reményeink szerint nem krónikus a nyavalya. Az a jobbik eset, ha múló a betegség, mert a másik verzió a tartós gyengeség, rossz közérzet, gyakori visszaesés. Sajnos, ezt sem lehet kizárni. De legalább a betegség tudatosulása elvezethet a kúra megkezdéséhez, ami a gyógyuláshoz vezető úton az első, kritikus lépés.

A magyar beteg metafora tehát valójában a helyzet optimista értelmezésére utal. Nem fogadja el a fentről terjesztett propagandát („minden szép, minden jó, ami meg nem, azért a külvilág felelős, bárki, de nem a kormány”), de nem nyugszik bele a helyzet másik olvasatába sem, mely szerint „gyengék, fáradékonyak, szegények vagyunk, ez van”.

Mert milyen is a mai gazdasági-társadalmi állapot? Makacs infláció, gyenge gazdasági növekedés jellemzi, az állami működés sokféle hiányossága, államadósság, a társadalmi és területi szétszakadtság jelei. Ismét gyógyulásra szorul Magyarország.

Ismét – hiszen társadalmi méretű betegségeket már sokszor elkapott az ország. A másokhoz viszonyított visszacsúszás, a meglevő képességeinktől való tartós elmaradás sem ritka érzés a magyar történelemben.

Visszatérő szituáció: Magyarország egészében nem szegényedik ugyan, de nem gazdagszik úgy, mint kellene.

Lehetne ez a mondat moderátori zárszó napjaink valamelyik kerekasztal-beszélgetésében, holott régebbi szöveg. Idézet, Láng Lajos közgazdász-statisztikus írta A társadalmi deficit című vitairatában 1881-ben, amely hasonmás kiadásban 1986-ban újra megjelent. (Láng, 1881, /1986). Nyakunkon a nyugati verseny, nyakunkon a keleti gabona, amely már belföldön is megveri a termékeinket, az emberek messze vidékekre kénytelenek vándorolni, egymásra tetézzük az elviselhetetlen adókat. Igaz-e, hogy szegényedünk? Egyesek kétségtelenül, de a nemzet egészében – talán mégsem, és ez fontos megkülönböztetés.

Százötven éves az elemzés, de csak a stílusjegyek árulják el a korát, nem pedig a tartalma. Láng – a facsimile szerint akkor még Lang – 1849-ben, a szabadságharc leverésének évében született, az Osztrák–Magyar Monarchia széteséséig, 1918-ig élt. A tudományok embere, statisztikus, de gazdasági újságíróként is tevékenykedett, országgyűlési képviselő, a budapesti egyetemen a statisztika professzora, kereskedelemügyi miniszter 1902–1903-ban Széll Kálmán, majd Khuen-Héderváry Károly kormányában. A Magyar Közgazdasági Társaság megalapítója 1883-ban, annak első elnöke, 1911-ben bárói rangot kap.

Ha megenged az Olvasó egy személyes megjegyzést: életútját nézve sok rokon vonást vélek felfedezni. Végtére is hivatali elődöm, amennyiben 1990-től másfél évig vezettem az Ipari és Kereskedelmi Minisztérium elnevezésű gazdasági tárcát, rendszeresen publikálok gazdasági ügyekben, egyetemi tanár vagyok, és évtizedek óta a Magyar Közgazdasági Társaság tisztségviselője (báró nem lettem; a rangot a kézirat lezárásáig nem állították vissza).

Láng idézett műve adatokkal alátámasztott tanulmány, egyben polemikus írás: szerzője hatni akar, vitát éleszteni arról, ami Magyarország legfőbb gondja, és hogy miként juthatna előbbre az ország.

A deficit szoros értelemben a bevételeket meghaladó kiadásokat jelenti, de a könyv társadalmi deficitet és teljesítményhiányt taglal. Pedig írásának ideje a Gründerzeit: nagy tőkék keletkezésének és időnkénti túltermelési válságoknak a kora, a magyar kapitalizmus lendületes kibontakozása. A kortárs is látja a fejlődés ívét, és sorolja is: a nemzeti kiváltságok 1848-as eltörlése, a vámsorompók ledöntése 1850-ben, a vasúti infrastruktúra gyors kiépülése – mindez „a még pár év előtti ázsiai, feudális Magyarországot a modern Európa kellő közepébe lökte” (i. m. 56. o.).

Erőltetés nélkül kínálja magát a párhuzam, egyben arra is figyelmeztet, hogy gondjaink makacs természetűek, változó formában ugyan, de velünk maradnak.

Az alábbiakban előkerül a gazdaságtörténet, visszapillantunk az előzményekre, a Monarchia nagy piacán belüli kapitalizálódásra és annak sokféle következményeire, a rá következő rezsimváltásokra. A hasonlóság sosem teljes, de azért felismerhetők az ismerős jegyek. Mondhatni, rímelnek a mára.

Másfél évszázada a magyar gazdaság az akkori globalizációba csöppent bele, átesvén forradalmon, politikai rendszerváltozáson (előlegezzük meg a terminust), az életviszonyok teljes átrendeződésén. Prekapitalista társadalomból piaci gazdasággá vált, egy tágabb térség részeként, olyan nagy átalakulás során, amelynek logikáját és jellemzőit egy másik magyar társadalomtudós, Polányi Károly (Karl Polanyi) publikálta iskolateremtő, korszakos művében, Great Transformation címen (Polanyi, 1945).

Az akkori Monarchia és benne Magyarország kiemelkedő tudósokkal gazdagította a társadalmi változások és rendszerfordulatok diszciplínáját. És okkal: ez a térség válságokban és újrakezdésekben, meglódulásokban és megtorpanásokban ritka gazdag volt és maradt.

Megkockáztathatunk itt tudományunk fejlődéséről egy tézist. A piacgazdaság (kapitalizmus) működését elsőként és korszerűen, azaz a kornak megfelelően, leginkább ott lehet tudományos megalapozottsággal tanulmányozni, ahol a piaci viszonyok a maguk teljességében megmutatkoztak; elsőként a briteknél, majd Amerikában. A kezdetekkel kapcsolatban elég Adam Smith, David Ricardo nevét megemlíteni. A Nobel-emlékdíjasok listája mindmáig emlékeztet arra, hogy a legfejlettebb piacgazdaságban, annak egyetemein és intézményeiben működő tudósok, David Ricardo terminusával élve, „komparatív előnyöket” élveznek a közgazdaságtan (economics) szakmai elismertségi csúcsára való feljutásban.

Ugyanakkor a társadalmi és gazdasági változás nagy tudósai között feltűnően sokan vannak, akik a társadalmi megrázkódtatásokban, rezsim- és impériumváltásokban bővelkedő közép- és kelet-európai térségben éltek, ott szocializálódtak. Jó soruk (balsorsuk) nyomán a krízisek természetének megismerésében juthattak „komparatív előnyökhöz”. Munkásságuk e kötetben is felbukkan, noha a könyv tárgya nem a nagy átalakulások tudománya, hanem egy gyakorlatiasabb kérdés: mit kellene tennünk itt és most, amikor Magyarország újabb próbatételek előtt áll.

De térjünk vissza a múlthoz. A magyar földön végbement korábbi transzformáció során mutatkozott meg az a jelenség, amire Láng Lajos a társadalmi deficit kifejezést alkalmazza: modern lett a magyar igényeiben, de ősi (nála: aviticus) a jövedelmében. Szavai szerint: „Nem az a főbaj tehát, hogy sokat költünk, hanem az, hogy keveset keresünk. S miért nem keres a magyar középosztály többet? Ah! annak igen sok oka van, de legfontosabb és legelső valamennyi közt az, hogy a kormányoktól vár mindent ahelyett, hogy első sorban és főleg saját erejére támaszkodnék” (59. o.).

Ah! A drámai felkiáltástól eltekintve bizony nagyon is élő, időszerű a szöveg. A jelenség ismerős. Mintha ismételné magát a történelem. Azóta több nagy átalakulás is megesett itt, egymást követték társadalmi hiányokkal terhes időszakok, és igen, visszatérően gondok vannak a középosztállyal, meg a mentalitással: túl sokat várnak az államtól, a kormánytól, a saját erőre támaszkodás helyett. Valóban rímelnek ezek a sorok.

A magyar társadalom negyven évnél idősebb fele 1989–1990-ben élt át egy hirtelen átmenetet. Arra is alkalmazhatjuk Láng szavait: az addigi keleties rezsimből Magyarország ismét „a modern Európa kellő közepébe” került. A negyven év alattiak pedig elbeszélésből, némi iskolai tananyagból, ünnepi szónoklatokból, az idősebbeknek a múltra tett utalásaiból alkothatnak képet az akkori nagy fordulatról. Idős és fiatal találkozhat a megelőző idők anyagi és szellemi következményeivel, épített emlékeivel, nem mindig tudatosuló viselkedési, gondolkodási örökségeivel.

Rendszerváltozás, másoknak rendszerváltás: ez a történelmi esemény vizsgálati tárgyunk lesz itt, ám nem historizálási szándékkal és különösen nem nosztalgiából, hanem nagyon is gyakorlati okokból. Tanulságait és örökségeit felhasználjuk a jelen viszonyainak értelmezéséhez. Önmagában is tanulságos persze a magyar történelem ezen kritikus szakaszát tanulmányoznunk, amelyre immár történelmi távlatból tekinthetünk vissza, ugyanakkor még személyes közelségben is van hozzánk. Mégis legfőképpen az foglalkoztat, ami az akkori fordulat következményként beépült a rá következő időszakba, formálta azt, valamilyen módon máig befolyásolja a társadalmat.

Magyarország egy sor ok és körülmény hatására most ismét átalakulás előtt áll, rengeteg ismeretlennel és kockázattal. A helyzet értelmezésében segíthet a korábbiak újragondolása, a tanulságok leltározása. Így talán jobban eligazodunk a jelenkori zavaros viszonyok és a lehetséges jövőbeli pályák között.

Fordulatra, pályaváltoztatásra szükség van, a gazdaságban mindenképpen – ez számomra a már manifesztálódott gondjaink sokaságából következik. A hasonló adottságú országokhoz képest Magyarország gyengébben teljesít. A társadalmi elvárásoknak a gazdaság ebben a mai állapotában nem tud eleget tenni. Pénzügyi helyzetünk törékeny, a valutánk ingatag külső értékű, igencsak inflációs hajlamú. Szűkebb és tágabb értelemben nagy deficitek halmozódtak fel a gazdaságban, társadalomban. Európai kötődéseink meglazultak, szövetségesi reputációnk sosem volt ennyire rossz.

Innen a visszatérő metafora: a magyar beteg.

De hogy valóban komolyan beteg-e a társadalmi organizmus, vagy csupán átmeneti gyengeségben szenved, jogos vita tárgya; minden metafora pontatlan. Mint ahogy százötven éve a kapitalizmus kifejlődésének kitett magyar társadalomra vonatkoztatott deficit is figyelemfelhívás volt. Az elszegényedés említése a Monarchia lendületes évtizedeiben provokatív szófordulat volt, még úgy is, hogy azt érdekes gondolat követi, hiszen Láng idézett mondata valójában így teljes: „Magyarország nem szegényedik egészében, hanem nem gazdagszik ugy mint kellene, mert legfontosabb termelő eleme, a középrend, egy gyötrelmes de örvendetes jelekkel biztató átalakuláson megy keresztül”.

Azért rezonálhat bennünk az idézett mondat, mert két nagy témánkat hozza szóba egyszerre: az egyik a „középrend” ügye, a másik pedig a társadalmi átalakulás. Mindkét témakört részletesen kell majd tárgyalnunk.

A társadalmi-gazdasági átalakulás sikerében a középosztály, a középrétegek állapota kulcsfontosságú, és különösen kritikus annak a működési modellnek a megvalósulásához, amelyről majd szó esik: a szociális piacgazdasághoz.

A másik témakör a gyötrelmes, de biztató átalakulás. A köznyelvben túl gyakori a válság szó. A fenti könyvidézetből világos, hogy a magyar kapitalizmus kifejlődési szakaszának a lényege nem a krízis, nem az általános társadalmi lecsúszás, hanem a nehéz átalakulás.

Átalakulás, de nehéz. Kérem szépen, ilyen a kapitalizmus, mondhatnánk Joseph Alois Schumpeter modorában. Ő a Monarchiában született 1883-ban, Marx halálának évében, mint egyébként John Maynard Keynes is, akit négy évvel élt túl; klasszikus gimnáziumi nevelést kapott, majd professzor Csernovicban (ma Csernyivci, ukrán város, akkor Czernowitz), aztán a grazi egyetemen, a Monarchia bukása után Ausztriában még a pénzügyminiszterségbe is belekóstolt, később Amerikába emigrált, a Harvard professzora. Marx még úgy gondolta, hogy a profitot hajszoló piaci erők nemcsak a régit, avíttat, a versenyképtelent pusztítják el, hanem a végén magát a rendszert is, Schumpeter viszont másként ismerte meg a modern kapitalizmust: evolúció, mégpedig alkotó rombolás („creative disruption”) zajlik a gazdasági rendszerben (Schumpeter, 1942).

Az ő felfogásában könnyebb értelmeznünk a gazdaságot átformáló innovációs hullámokat és azok társadalmi következményeit, az üzleti élet ciklikusságait, és azokat a nagy megrázkódtatásokat, amelyekre olyan könnyen rávágják: válságok. Látjuk, hogy némely gazdaságok sikeresebben vészelik át a változásokat, ritkábban szenvednek el visszaesést, és abból hamarabb magukhoz térnek. Másoknál viszont az új eljárás, technológia, szervezeti rend, üzleti gyakorlat lassabban terjed, behatolása pedig nagy rombolást okoz a fennálló viszonyokban. A most előttünk álló próbatételek értelmezésében fontosak lesznek ezek a fogalmi megkülönböztetések.

1.3. Rendszerek jönnek és múlnak

A kreatív rombolás jelensége, a kapitalizmus fejlődési folyamatának kétarcúsága nekem, az én korosztályomnak, éljen a térség bármelyik országában, 1990-től mindenhol drámai módon, de eltérő intenzitással és formákban mutatkozott meg. A Szovjetunió dezintegrációja után Oroszország, Ukrajna vagy Moldova gazdasági teljesítménye az 1990-es években a megelőző évekhez mérve a felére zuhant. Kevésbé volt gyötrelmes, és hamar örvendetes jeleket mutatott viszont a szlovén vagy a cseh átmenet; ma Szlovénia vagy Csehország gazdasági fejlettsége csaknem spanyol, olasz szintű. A volt szovjet tagköztársaságok között Észtország, Litvánia is közel hasonló szintre ért fel mostanra, míg az említett orosz, ukrán, moldovai mértéket szakadék választja el az európai déli peremvidék szintjétől. A térség a schumpeteri teremtő rombolás gazdag példatára, országonként hatalmas különbségekkel.

Sőt még adott országon belül is különféle időszakaszok figyelhetők meg aszerint, hogy a növekedés a keretek megtartása mellett megy végbe, vagy az új kombinációk a keretek lebontása és újraépítése mellett jutnak felszínre. Olyan sosem volt, hogy a hatékony új eljárás minden veszteség nélkül lépett volna be a régi helyére: ennek óriási szakirodalmát éppen a 2025-ben Nobel-emlékdíjjal kitüntetett tudósok gazdagították; erre még visszatérünk.

Minket elsősorban a magyar eset érdekel. Harmincöt évvel ezelőtt a posztkommunista jelzővel illetett térségben a gazdasági fejlődés, a modernizáció, a liberális jogállam intézményeink mércéi szerint a három legjobban teljesítő ország között voltunk. Így is rengeteg nehézséget hozott a sors. A schumpeteri folyamat milliónyi állást érintett, megtizedelte a magyar ipart, megrázott vagy akár végleg tönkre is tett valaha respektált vállalatokat. Sokaknak persze jobb lett, ám másoknak rosszabb, anyagi értelemben mindenképpen.

Ami a makroszintű mutatókat illeti, 1989 után a statisztikák hatalmas gazdasági teljesítményesést jeleztek: a bruttó hazai termék (GDP) mutatója hazánkban a nagy felfordulás előtti szinthez képest három éven át folyamatosan csökkent, a mélypont eléréséig összességében mintegy 18 százalékkal zsugorodott. Tőlünk keletebbre azonban sokkal súlyosabb lett az átmenet. Nemzetközi összevetésben Magyarországot sokáig példaként állították a tranzíciós országoknak nevezett csoport elé.

Ez a relatív előnyünk azonban sem akkor, sem később nem élt igazán a hazai közvéleményben. Különös, hiszen hajlamunk van az eredményeink feldicsérésében (meg a gondjaink felnagyobbításában is).

Hogy a kritikus sajtó nem igazolta vissza a relatív sikereinket, az nem meglepő, de tulajdonképpen a kormányok sem nagyon dicsekedtek a külső elismeréssel: a magyar gondok viszonylagos enyheségével kár traktálni azt, aki sohasem méri magát és hazáját a románokhoz, ukránokhoz, moldávokhoz. Az ilyen összevetés inkább provokálta volna azokat, akiket amúgy is próbára tett az állásvesztés, az új foglalkozás keresése, a rengeteg napi változás.

A kádári rendszer pangása után tört ránk a hirtelen változás. Az pedig jobban megviseli a megfáradt, szenvedélybetegségeket hordozó személyt, mint aki jó fizikai, egészségi, mentális állapotban van. A változás az idősebbeket inkább próbára teszi, mint a fiatalokat. A képzettségi szint is számít. Meg persze az induló anyagi helyzet: van-e valamennyi pénztőke, humán tőke, például jogosítvány, idegen nyelvek tudása. Van-e társadalmi kapcsolati tőke? Lényeges a lakóhely milyensége: poros ipari város a bezárás előtt álló nagyüzemeivel, avagy élhető kisváros, ahol a hazai tőke mozgolódni kezd? A sokféle lehetőséget kínáló főváros, avagy zsákfalu? Az utóbbiból a megnyíló világ elvonzza a fiatalokat.

Átalakulások idején nagy arányban szűnnek meg munkahelyek és keletkeznek újak, de nem pont ott és nem ugyanolyanok. A társadalmilag mobil rétegek, a változtatásra készen álló személyek bizonyosan találnak állást – ám nem mindenki mozgékony, nem mindenki képes adaptálódni.

A közgazdasági elemzésekben ritkán fordul elő az a szempont, hogy milyen az emberek testi-lelki állapota – ez valahogy „puha változó”, ha egyáltalán felmerül. Aki viszont belép a politikába, rögtön szembe találja magát a szavazóival, megannyi emberi nyavalyával.

Az 1980-as években a szociológiai, szociográfiai vizsgálatok egyébként kimutatták az anómia különféle fajainak (alkoholizmus, elmagányosodás, öngyilkosság, depriváció) aggasztó mértékű jelenlétét. A testi-lelki egészségen túl a társadalmi életben, a politikai folyamatokban való részvételt is befolyásolják ezek a vonatkozások: aki betegeskedik, aki szegény, nemigen vesz részt a közügyekben, így érdekeit sem képes artikulálni és érvényesíteni.

Az anómia vizsgálatában jártas Andorka Rudolf, a korszak nagy tekintélyű szociológusa sokat kutatta ezt a témát. Felmérést végzett 1988-ban arról, hogy az 1980-as évtized végi magyar társadalom miként viszonyult a „reformokhoz”, a kádári rezsim meghaladását célzó társadalmi mozgásokhoz (Andorka, 1990). Érdekes történelmi pillanatban kutakodott, az igazi nagy fordulat előtti, érlelődési szakaszban. Mire a vizsgálat eredményeit az olvasók elé tárta, messze túljutott az ország a reformokról való beszédek és a lépésenkénti reformintézkedések szakaszán. Így is tanulságosak az adatok, bizonyos mintái emlékeztetnek 2025 viszonyaira is.

A fővárosban és a városokban nagyobb arányban voltak támogatói a reformoknak, mint a falvakban, ahol a változásokhoz való viszonyt a közvetlen anyagi várakozások határozták meg. A képzettebbek, iskolázottak között többen pártolták a változást 1988-ban. Az életkort tekintve nem mutatkozott nagy eltérés. A kevésbé képzettek, az eseményektől távolabb élők (vagy magukat távolibbnak gondolók) kevesebb jót vártak a megindult folyamatoktól. Ami viszont nem evidens: a már akkor is meglevő magánszektorban élők („maszekok”), valamint a kistermelők, jövedelemkiegészítésként „maszekolók” között sem volt különösen erős a politikai és gazdasági reformfolyamat támogatottsága (Andorka, 1208. o). Aki a gyenge hatékonyságú állami cégekkel szimbiózisban eltűrt, megengedett magánszektorban jól elvolt, nem igényelt több versenyt, több piacot.

Ezt a jelenséget majd vizsgálat tárgyává tesszük, a járadék (rent) közgazdasági fogalmának a bevonásával.

Az 1988-as társadalmi tagozódásból fakadó sajátosságok nem vetítendők ki a jelen viszonyokra, de figyelmeztetnek arra, hogy a népre, a társadalomra, mint egészre történő hivatkozást, „az emberek” nevében szónokló politikust gyanúval kell fogadni. A „mi, magyarok” kezdetű közlés rendszerint téves vagy félrevezető, hiszen a társadalmat alkotó emberek helyzete, életviszonyai, nézetei, foglalkozási és képzettségi jellemzői eleve eltérnek.

Ami megszívlelendő: a változás mindig teherpróba is. Láttuk 1989–1990-ben és a rá következő gazdasági átalakulás során, hogy miközben a rendszerváltozás valakiknek nagy örömet hozott, sokakban dominált az aggodalom. Voltak, akik készen álltak az új korszakra, míg mások, testi-lelki-anyagi viszonyaik miatt, legfőképpen gondot és bajt láttak a változásban – bármely változásban. Elveszítették biztonságérzetüket, úgy érezték, kihúzták alóluk a talajt.

A rendszerváltozás mára jórészt történelem. A nagy transzformáció lezajlott. A társadalmi-gazdasági viszonyokon túl a térség hovatartozásában is fordulatok mentek végbe. A szovjet fennhatóságtól megszabadult országok közül számosan – köztük új entitások, új határok között, valamint „régiek”, a második világháborút követő nagyhatalmi rendezésben rögzített határaikon belül – immár a nyugati integrációs és védelmi szövetség részesei. Ez vonatkozik Magyarországra is, valamint az EU és a NATO valamennyi új tagállamára.

Mások, mint Ukrajna és a Balkán EU-n kívüli országai, még csupán tagjelöltek egyik vagy másik, vagy mindkét szervezetnél.

A felvétel az Európai Unióba felettébb bonyolult, sok évig tartó előkészületeket igényel, amint mi is megtapasztaltuk: 1991-től társulási szerződés kötötte Magyarországot az integrációhoz, a felvételi szándék hivatalos bejelentése 1994-ben történt, 2003-ban az ügydöntő népszavazás során 84 százalékos többség voksolt a csatlakozásra. A 2004. május elsejéig tartó folyamat a reményekhez képest hosszú volt, utólag már tudjuk, hogy a realitásoknak nagyjából megfelelt. A sorstárs nemzetek közül Románia és Bulgária 2007-ben, Horvátország 2013-ban csatlakozott az Európai Unióhoz. Igaz, utóbbi már az euróövezetnek is tagja, és 2026. január 1-jétől Bulgáriában is a közös valutával fizetnek. A mostani tagjelöltek előtt pedig még hosszú évek állnak, mire ők is bekerülhetnek „a modern Európa kellős közepébe”.

Az integrációs szervezetből ki is lehet kerülni, de amint Nagy-Britannia fura, sajnálatos, félreértésektől sem mentes esete mutatja, a válás szintén hosszú folyamat. Ami a britekkel történt, számunkra csupán különös, szakmai érdekességű eset lehetne – ha nem ott tartana a hivatalos Magyarország és az európai intézmények viszonya, ahová 2025-re eljutott. Mert ez a viszony most aggasztó, sőt tragikus eshetőségekkel terhes – és nem az EU-n belüli normaváltozások miatt, hanem a 2010 után kifejlődött magyarországi antiliberális – vagyis az európai jogrend alapjait megsértő – államrend következményeként. Magyarország és az EU viszonyában nem egyszerűen mértékbeli különbségek jelentek meg, hanem orientációs ütközések léptek fel a 2010 utáni újabb, nem várt és be nem jelentett rendszerváltás következtében.

Rendszerváltás? A politikai-államjogi átalakulásnak az 1989–1990-es rövid, intenzív folyamatára jogosan alkalmazható a váltás szó, noha a társadalmi-gazdasági tranzícióra a rendszerváltozás kifejezés illik, követve Antall József következetes szóhasználatát. Ebben a terminológiai logikában szintén nevezhető rendszerváltásnak – különösen a következmények felől visszatekintve – mindaz, ami 2010-ben kezdődött, és fokozatosan rezsimmé szilárdult. Ehhez kapcsolódik a tézisünk: egy újabb rendszerváltozásnak kell eljönnie ahhoz, hogy Magyarország az Európai Unió tagja, mégpedig sikeres alkotórésze maradhasson.

Kontrasztként ahhoz képest, ami ránk várhat, tekintsük át a mai nézőpontból az 1990-es magyar tárgyalásos rendszerváltozás történelmi eseményeit. A rövid, intenzív alkotmányjogi folyamat végigvitelével nyugati típusú, szabadelvű (liberális) jogállam jött létre nálunk, a korszak mintaképei alapján: hatalommegosztással, az állam és az egyházak elválasztásával, az emberi jogok európai normáinak alkotmányos védelmével, a modern piacgazdasági intézményrendszer törvényekbe foglalásával.

Nem nemzeti dicsekvés, hanem tény: a nyugati jellegű államrend a térségben elsőként minálunk alakult ki a maga komplexitásában. Ez egyebek mellett gazdasági vonatkozásban is bizonyos, rövid ideig tartó indulási előnyt jelentett a rendszerváltozási folyamatban a térség többi országával szemben; erre még egy későbbi fejezetben részletesebben visszatérünk, a máig ható következmények okán vizsgálódva.

A szisztéma két évtizedet kiszolgált. A 2011-es Alaptörvény és annak számos módosítása, valamint a kormányzati gyakorlat olyan mértékben megváltoztatta, lerontotta az eredeti alkotmányos rendet, hogy valóban nem túlzás újabb, NER-rendszerről beszélnünk, mint ahogy a hazai és a nemzetközi jogi-politológiai szakirodalom tekintélyei ezt már régebben kimondták. (A NER a Nemzeti Együttműködés Rendszerének a rövidítése, a kifejezést 2010-es választási győzelme után Orbán Viktor az új társadalmi rendszer jellemzésére alkotta, amelyet a „fülkeforradalom” után szándékozik kialakítani, ám amelyre a valóságban az együttműködés a legkevésbé jellemző.)

Az 1990 és 2010 közötti húsz esztendőt átvészelő jogi-politikai konstrukciót nyugodtan minősíthetjük történelmi értéknek, még a kezdettől fennálló szerkezeti hibáival, a tárgyalásos átmenetből adódó kompromisszumokkal, félmegoldásokkal együtt is. Voltak és vannak, akik máig hiányolják a múlttal való radikális, forradalmi szakítást és leszámolást. Ez a vita nem lesz itteni tárgyunk. Az utóbbi másfél évszázad történelmének ismeretében viszont okunk van megbecsülni azt a működőképes szisztémát, amely két évtizedig kitartott.

Jelen kötet középpontjában a gazdasági rendszer, a gazdasági kormányzás és a gazdaságpolitika áll. Az anyagi-technológiai-kereskedelmi folyamatoknak viszont más a dinamikájuk, mint a politikáé vagy államjogé; gazdasági ügyekben ritka a cezúra, amely tisztán elválasztaná a régi állapotokat az újaktól. Zászlót, címert, szimbólumot, politikai főhatalmat valóban hamar meg lehet változtatni, de a termelési szerkezet, a termelési tényezők térségi elhelyezkedése más időbeliséggel változik. Az úgynevezett útvonalfüggés (path dependence) az anyagiak világában erős, hiszen egyfelől felhalmozott tőkeállományok, másfelől felgyűlt adósságok, élő szerződések, üzleti gyakorlatok kötik meg a változás mellett fellépő erők kezét, szemben a pártpolitikai viszonyokkal, amelyekben beállhatnak hirtelen fordulatok.

Ez is a rendszerváltozás kifejezés mellett szól a váltással szemben: magába foglalja a folyamatjelleget, beleértve a megtorpanás, leállás és akár a visszakanyarodás esélyét is...

Felelős szerkesztő Farkas Zoltán
Korrektor Takács Zsolt
Borítóterv Földi Andrea

HVG Könyvek, Budapest, 2026
Kiadóvezető Szabó Tibor Benjámin
Szerkesztőségi vezető Besze Barbara
Felelős kiadó Szauer Tamás

Kiadja a HVG Kiadó Zrt., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

www.hvgkonyvek.hu

Elektronikus könyv Paulik László

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif – SIL Open Font License

Cinzel – SIL Open Font License

Gothic A1 Light – SIL Open Font License

Oswald – SIL Open Font License