Lejegyezte: Leo G. Linder

részlet

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
David Garrett mit Leo G. Linder: Wenn ihr wüsstet. Die Autobiografie.
Wilhelm Heyne Verlag, München, 2022

Copyright © 2022 by Heyne Verlag, a division of Penguin Random House Verlagsgruppe GmbH, München, Germany

Fordította Győri László

Hungarian translation © 2022 Győri László
Magyar kiadás © 2022 Helikon Kiadó, Budapest
A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.

Borítóterv © Váraljai Viktória
Borítófotó © Christoph Köstlin; A. Martin UW Photography/Getty Images

ISBN 978 963 620 007 7

Felelős kiadó M. Nagy Miklós
Felelős szerkesztő Nemes Krisztián
A szöveget gondozta Török Mária
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Tartalom

Előszó

Nemet kellett volna mondanom

Az a lehetetlen hangszer

Egy gyerekkor hegedűvel

Kivételezett helyzetben

Úton Csajkovszkij felé

Hogy lett David Bongartzból David Garrett?

Ida Haendel

Luigi Tarisio és a „Messiás” Stradivari

Mind Over Matter

Isaac Stern

Yehudi Menuhin

Túl hangos a zongora

Szerelem és szerelmi bánat

A titkos hangszalag

Mély kútból merítek

Londoni közjáték

Hóvihar Manhattanben

David Garrettből Christian Bongartz lesz

Vacsora Itzhak Perlmannal

The Juilliard Experience

Ötféle lehetőség, hogy New Yorkban pénzt keress

Egy kis ízelítő a crossoverből

A kő görögni kezd

Daniel Kuhn és a fekete Am-Ex

Közös lakásban a bátyámmal

Egy ódon londoni szálloda

16 óra a turistaosztály középső ülésén

Jools Holland előzenekaraként, keresztül-kasul Anglián

Az áttörés

La Grotta

Love Over Money

Johann Sebastian Bach, az életmentő

New York, New York

Turnék Európában és Amerikában

A hegedűszólista magányossága

Turnénaptáram (2009-től 2018-ig)

A nagy londoni hegedűkatasztrófa

Guarneri, Stradivari & Co.

Amiért mindenkit lebeszélnék, hogy Stradivarit lopjon

Az ördög hegedűse

Na, és amúgy milyen ember ez a Herr Garrett?

Turnéőrület

Nincs mindennap vasárnap

Ne vigyük túlzásba a komolyságot

Tavasz Hilversumban

Diszkográfia

Hogy mi a siker?

Ha sikerül boldoggá tennünk másokat.

Ennek szellemében ajánlom ezt a könyvet

minden fiatal muzsikusnak.

Amíg szeretitek a zenét és

megőrzitek a kíváncsiságotokat,

nem fogjátok megbánni,

hogy ezt a pályát választottátok.

Előszó

Mielőtt belevágnék – álljon itt egy rövid bevezetés a könyvemhez.

Világéletemben kerültem az aszfaltozott utakat, szinte kerestem a rögös ösvényeket. Olykor persze némi erőfeszítésbe került, hogy ezeken az utakon el is induljak, de végeredményben az ember egész élete nem más, mint egyetlen felfedező expedíció. Én legalábbis nem tudok betelni az útközben szerzett új, meglepő benyomásokkal, és nem győzöm megfigyelni azokat az egészen apró részleteket, amelyekből a nagy egész, a teljes kép kirajzolódik.

Ezzel a mentalitással, mindig kíváncsiságomtól vezérelve vágtam bele eddigi életem során bármibe, legyen bár szó zenéről vagy üzletről. A dolog mindig egy első, nagyobb ötlettel kezdődik – maga a kivitelezés először szinte mellékesnek tűnik, később majd úgyis kialakul, elvégre a nap 24 órából áll, én pedig szeretek dolgozni.

Egy ilyen ötlet rejlik a „figital” fogalma mögött is – ez az a szó, amellyel jelen könyv koncepciója is leírható. A szó a fizikai és a digitális szavak szintéziséből jött létre, a régi és az új összeházasítását jelenti – nekem mindig is örömet okozott, akárhányszor e kettőt összhangba tudtam hozni.

Azaz: minden, amire e könyv olvasásához szükségetek van, egy csöpp kíváncsiság és egy okostelefon, amellyel kiolvashatók a QR-kódok – és már kezdhetjük is az utazást. A szavakon kívül eddig publikálatlan képek, videók és hangfelvételek adnak bepillantást az életembe. Most ugyanis első ízben megnyitom magánarchívumomat, olyan kép- és hangdokumentumokat téve közkinccsé, amelyeket szüleim és én évtizedekig gyűjtöttünk – jelen lesztek tehát, amikor találkozásaimról, élményeimről, boldog pillanataimról és kevésbé örömteli tapasztalataimról mesélek.

Mint látjátok, e vállalkozásom során nem kerülhetek meg egy olyan fogalmat, amelyért nem különösebben lelkesedem, a „crossover” fogalmát. Időközben azonban ez a fogalom is szinte már klasszikusnak mondható...

Közös utunkhoz jó szórakozást kívánok:

Minden fejezet végén találsz egy QR-kódot, amelynek segítségével további, eddig publikálatlan fényképeket és videókat nézhetsz meg. Amennyiben éppen nincs kéznél az okostelefonod, ugyanezeket a könyv végén található linken is megtalálod.

Nemet kellett volna mondanom

Nemet kellett volna mondanom, amikor Mascha azon az estén azért rágta a fülem, hogy menjünk el szórakozni. Természetesen pontosan tudtam, hogy a hosszú New York-i esték vele még hosszabbak, és ez nem is zavart volna – soha nem is zavart –, de azt is tudtam, hogy másnap reggel 9-kor várnak Greenwich Village-ben az Electric Lady Studióban. Végeztünk a Rock Symphonies előmunkálataival. Reggeltől élőben fel akartuk venni a darabokat, a megszokott módon el akartunk végezni néhány javítást is. Ilyenkor megesik, hogy az utolsó pillanatban a tervezett számok egyikét-másikát elvetjük, és helyettük új ötleteket próbálunk ki. Nem kevés forgott tehát másnap kockán, a crossover-produkciók mindvégig izgalmasak szoktak lenni, de éppen ez az, amit úgy élvezek bennük, imádom a stúdióban uralkodó őrült atmoszférát, ami a munkával járó, megszokott élvezeten felül is megihleti az embert. Jimi Hendrix, aki egykor életre hívta az Electric Ladyt, ezt az elektromos hölgyet, alighanem ott kísért még mindig az élénk színekkel tarkára festett stúdióhelyiségek falai között, de mindegy is, a lényeg, hogy másnap reggel kilenckor munkához kellett volna látnunk. Szóval nemet kellett volna mondanom Maschának. De én igent mondtam.

Az éjszaka alaposan elhúzódott. Mascha imádott bulizni, ezúttal is fékezhetetlennek bizonyult – ő volt a megtestesült életöröm. Ellenállhatatlannak éreztem a vidámságát, ezért is imádtam úgy. Reggel hatkor estünk be az ágyba, nyolckor pedig, még mindig meglehetősen viharvert állapotban, felhívtam a produceremet. Életemben először lemondtam egy stúdióidőt. És elhatároztam, hogy szakítok Maschával.

Ő lett volna a hibás? Jó, tudom, a tangóhoz ketten kellenek, tudom. És magamra még jobban haragudtam, mint rá. De titkon azt szerettem volna, ha Maschának legalább most az egyszer sikerül visszafüttyentenie szertelen, zabolátlan szellemét… Ha kettőnk közül most az egyszer ő viselkedne okosabban. Csakhogy Mascha nem ilyen volt. Nem is ő lett volna, ha a lelkemre beszél, hogy maradjunk, amikor bulizni is mehetnénk. Rájöttem, hogy ez a kapcsolat nem tesz jót nekem. Olyan irányba halad, amilyenbe én már nem szeretném követni. Mert persze Mascha életörömét ezután is ellenállhatatlannak találnám. Egyszerűen jó volt vele. Az ember pillanatok alatt elvesztette a fejét, és aztán sorra hozta a rossz döntéseket… Igen, az az este is fantasztikus volt, el is vesztettem a kontrollt magam felett. Most kis híján belepusztultam a lelkiismeret-furdalásba, ráadásul a lelkiismeretnek volt igaza. Az új album mindig elsőbbséget élvez. A zene minden másnál fontosabb. Ha munkáról van szó, a fegyelmezetlenség halálos bűnnek számít. Nemet kellett volna mondanom.

Hogy van ez, aki egyszer csodagyerek, az örökre csodagyerek marad? Nem, ez ebben a formában nem igaz. Huszonnyolc körül jártam, amikor szakítottam Maschával. Akkoriban már elég rég megkezdődött második életem, jó messze Németországtól, New Yorkban, Manhattanben. Ebben az új életben azt csinálhattam, amit akartam, és csináltam is – csakhogy van egy régi ismerősöm, aki gyermekkorom óta mindenhová utánam lopódzik, és lerázhatatlannak tűnik: a lelkiismeretem. Nem vagyunk valami jó viszonyban, de jól ismerjük egymást. Elsősorban álmomban jelentkezik ez a lelkiismeret nevű valami, és akkor újra az a komoly kilenc- vagy tízéves hegedűs fiúcska vagyok, akitől csodadolgokat várnak. Aki azt szeretné, hogy kora legnagyobb hegedűsei és leghíresebb karmesterei a kollégájuknak tekintsék. Aki ezért képes éjnek évadján, amikor mások az igazak álmát alusszák, leosonni, végig az üres házon, elővenni a hegedűjét, és titokban tovább gyakorolni, órákkal azelőtt ugyanis mintha ráncokat fedezett volna fel apja homlokán, amiért nyilvánvalóan nem teljesítette a napi penzumát. A perfekcióról nem is szólva.

Mert más, mint perfekció, szóba se jöhetett. Az volt a mérce. Meg kellett felelnem az elvárásoknak. És meg is akartam felelni nekik. De mit csináljon, aki soha nem tud eleget tenni tanárai és szülei minden igényének? Aki az év 365 napján azzal az elvárással szembesül, hogy teljesítse, amit várnak tőle, fejlődjön, mindennap valamivel jobban játsszon, mint az előzőn, és még sokkal jobban, mint az azelőttin, vagyis teljesítse a teljesíthetetlent, mert az elvárások fokozatosan, a képességeivel párhuzamosan növekednek, a lécet újra és újra magasabbra helyezik – és ez így megy tovább, beláthatatlan ideig. És mi van, ha estéről estére azzal a rossz érzéssel térsz nyugovóra, hogy már megint nem voltál elég jó? Akkor jönnek a rossz álmok, és velük a szorongás a kudarctól: attól, hogy nem sikerül bizonyítanod vagy hogy készületlenül lépsz az emberek elé, és ezzel mindenkinek csalódást okozol. Végeredményben az is csak pánikreakció volt, hogy szakítottam Maschával, ez volt a válasz, amit erre a félelemre adtam.

Szerelmes voltam még belé? Egyértelműen igen. Szerettem volna, ha kapcsolatunk folytatódik? Egyértelműen nem. Amit Mascha nem tudhatott: nem akármilyen ellenfelei voltak. Nagynevű ellenfelei: azok a világhírű hegedűsök és karmesterek, akik azóta figyeltek árgus szemmel, amióta fiatalemberként először a látókörükbe kerültem. Valamennyien arra voltak kíváncsiak, hogy ez a gyerek mennyire gondolja komolyan a zenélést. Tisztában van-e feladatával és a feladattal járó felelősséggel? Vagy gyerekes és könnyelmű? Ha az, akkor bizony le fog morzsolódni. Akkor nincs jövője, nem viszi semmire, bármilyen tehetséges is.

Fegyelem és komolyság… Vannak dolgok, amelyek sosem változnak. New Yorkban később semmivel sem voltam kevésbé szigorú magamhoz, és abból a célkitűzésemből sem engedtem, hogy napról napra jobb és még annál is jobb legyek. A fegyelem, amitől gyerekkoromban olyan sokat szenvedtem, második életemben meghatározó szabállyá vált. Soha nem szabad lazítani, mert az óhatatlanul ahhoz vezet, hogy elindulsz lefelé a lejtőn. A fegyelmezetlenség büntetése a „pótműszak”. Magyarázatnak még csak megteszi, mentségnek azonban kevés, hogy tegnap éjjel elengedted magad, úgyhogy nyomás, kapd elő a hangszeredet, főzz magadnak egy erős kávét, és hajrá, a következő három órát gyakorlással fogod tölteni…

Visszatekintve azt kell mondanom, hogy kényszer nélkül soha nem értem volna el azt a színvonalat, ahogy ma hegedülök. Minden más élvonalbeli hegedűs, zongorista vagy sportoló megerősítheti, hogy a sikerhez csak az elvárások okozta szüntelen nyomás vezethet. Más szóval: mai eszemmel tudom, hogy jól csináltam, miközben persze sok hibát is elkövettem. Az eszem ezt mondja. A tudatalattim azonban a történet egy másik, ennél sokkal kellemetlenebb verziójához ragaszkodik. És ez az, amiért még mindig nem könnyű kinyitnom azt az ajtót, amely mögött egy nagy, sötét teremben a szüleivel együtt ott ül a kis David. Négyévesforma lehet. Nem messze tőle, a színpadi reflektor aranyló fényében egy feketébe öltözött ember áll, kezében hegedűvel.

Itt találsz további képeket és videókat ehhez a fejezethez

Az a lehetetlen hangszer

Valóban emlékszem rá? Vagy csak mások emlékeire emlékszem? Azt hiszem, emlékszem…

1985-ben történt. Henryk Szeryng Aachenben adott hangversenyt. A lengyel születésű Szerynget, kora egyik legnagyobb, legcsodálatosabb, világszerte ünnepelt hegedűművészét szülővárosomban lehetett látni és hallani. Ez hatalmas szenzációnak számított! Négyévesen természetesen fogalmam sem volt róla, milyen szerencsénk van, de apám azonnal tudta, hogy ott a helyünk. Jegyeket rendelt, lehetőleg jó előre, olyan közel Henryk Szerynghez, amennyire csak lehet. A szüleimnek előtte mindenesetre egy fontos kérdést kellett tisztázniuk: magukkal vigyék-e legkisebb gyereküket? Nyugton végig tudja-e ülni a hangversenyt? Nem fog-e unatkozni és nyafogni? Apám döntött: „David velünk jön. Ezt neki is hallania kell!” Legfeljebb majd az anyám kivisz a koncertteremből.

Azon az estén tehát ott ültem az Eurogress koncerttermének negyedik sorában, a szüleim között, és míg Szeryng játszott, elkezdtem utánozni őt, hogy úgy mondjam: „léghegedülni”. Produkcióm alighanem furcsán festhetett, mindenesetre Szeryng észrevette, hogy odalent ül egy kiskölyök, aki együtt hegedül vele… A darabok közötti szünetekben rám nézett, kivárta, míg megnyugszom és csöndben ülök, ő pedig biccentett zongorapartnerének, és játszott tovább.

A koncertműsor végén egy ráadás kedvéért visszatért a színpadra. Ez teljesen megszokott dolog, ami viszont ezután következett, minden volt, csak nem megszokott. Ahogy elapadt a taps, előre lépett, vonójával rám mutatott, és megszólalt: „Amikor annyi idős voltam, mint az a kisfiú a negyedik sorban, egy koncerten hallottam Fritz Kreislert, a húszas-harmincas évek egyik legnagyobb hegedűvirtuózát. Kreisler – folytatta Szeryng – meglátott engem a nézőtéren, és a koncert végén nekem ajánlotta a ráadást, saját művét, a Tempo di Minuettót. Én pedig ma este neked játszom el Kreisler Tempo di Minuettóját.” Ez a Tempo di Minuetto egy olyan megindítóan romantikus darab, igazi jóéjszakát-zene volt egy magamfajta kis hercegnek, ráadásul az egészet csak nekem játszotta… Talán ez az élmény volt az a szikra, amely megadta az első lökést. Mindenesetre nem sokáig kellett várnom, míg apám a kezembe nyomta első hegedűmet, egy apró gyerekhegedűt.

Az egyik első szárnypróbálgatásom apámmal (Fotó: Bongartz család)

Mármost a hegedű különös hangszer. Várhatnék még egy kicsit, később is rátérhetnék, de ennek most kell megtörténnie, feltétlenül, mert… Mert mi volnék a hegedűm nélkül? Ezt a kérdést nemegyszer feltettem már magamnak, megpróbáltam elképzelni, milyen volna az életem hegedű nélkül, de sehogy sem sikerült, mert megszállottja vagyok a hangszeremnek. Imádom a hegedűket, ellenállhatatlanul hatnak rám, elragadtatással töltenek el, és nem csupán a zene miatt – nem, maga a hegedű van rám ilyen hatással, amitől nem tudok szabadulni, egyszerűen túl sok élmény fűz hozzá. A hegedűk között is van szörnyű és gyönyörű, ám aki engem szeretne megérteni, annak a hangszert kell megértenie, mielőtt elkísér ezen az utazáson. Azoknak, akik nem próbálkoztak még a hegedűvel, röviden elmondom, mi az, ami a hegedűt minden más hangszertől megkülönbözteti.

Ahhoz, hogy valaki muzsikáljon, alapjában véve négyfajta lehetősége van zenei hangok előállítására (az emberi hangról itt most nem szólok). A levegőt lyukon átpréselve: ilyenkor a hang minőségét és mennyiségét azzal befolyásoljuk, hogy bizonyos lyukakat bezárunk, másokat pedig kinyitunk. Ez történik például a fuvola, a trombita, a klarinét esetében, de az orgona is ezen az elven működik. Ez az első lehetőség. A második az, hogy az ember az ujjaival, verőkkel vagy kalapácsokkal kopog, dobol vagy ütöget egy tárgyat – ez történik a zongora, a dob, a triangulum és a xilofon esetében. Ez a második lehetőség. Aztán húrokat is pengethetünk – ahogy azt a gitár és a hárfa esetében tesszük –, ez a harmadik módszer.

Az olyan vonós hangszerek, mint a hegedű vagy a cselló, tovább tágítják a lehetőségek tárházát. Ezt nevezhetjük dörzsölésnek vagy kapargatásnak is, ami – ha meggondoljuk – nem sok sikerrel kecsegtet, amikor szép hangokat akarunk előcsalni. Ahogy a kapargatás szó sugallja is, ilyen módon elő lehet idézni hangokat, ezek azonban csak a legritkább esetben szépek, és ezzel már meg is érkeztünk oda, hogy milyen kínokat kell kiállnia annak a gyereknek, aki hegedűtanulásra adja a fejét.

Aligha létezik kellemetlenebb hangszer egy kezdőnek, meg persze annak, aki az illető gyerek közelében tartózkodik. A hegedűtanulás minden érintettől kötélidegeket követel. Idővel apám idegrendszere is megszenvedhette a tanulásomat, hegedülésem a szó szoros értelmében karcolhatta az idegeit. És akkor még nem szóltunk a voltaképpeni problémáról, az intonációról, arról, hogy hangszerünkön megtaláljuk a helyes hangot.

Összehasonlításul vegyük a zongorát. Feltéve, hogy a hangszert rendesen felhangolták, elég lenyomnom egy billentyűt, és máris megszólal a kívánt hang, tisztán, torzítás nélkül. Bármelyik kisgyereknek másodpercek alatt megtanítható, hogyan szólaltasson meg egy C-dúr akkordot. Ugyanez a hegedűn hónapokig is eltart. Miért? Azért, mert a zongora tálcán kínál minden hangot; előtted ott a kétméteres klaviatúra, rajta olyan széles billentyűkkel, hogy még egy Allegro furioso közben is nehéz melléütnöd – a hegedűn azonban nincs megjelölve a hangok helye. Szemmel nem felismerhető, minden egyes hangot vakon kell eltalálnod, és itt milliméterekről, mikromilliméterekről van szó, ráadásul nemritkán a másodperc törtrésze alatt kell lefognod! És a kétméteres billentyűzet helyett csupán egy rövid fogólap van a segítségedre, amelyen az összes hang néhány centiméternyi távolságra van összeszorítva, az egyes hangok a létező legszűkebb helyen találhatók meg. Rejtély, hogy lehet ilyen körülmények között, olykor iszonyú sebességgel úgy eltalálni egy hangot, hogy az tisztán és világosan szólaljon meg.

De ez még mind nem elég: ha sikerült is megtalálnod, attól még nem szólaltattad meg a hangot. Nem szólal meg semmi, hiányzik a súrlódás. A hegedű hangját a vonó kelti életre, és ezzel már meg is érkeztünk a következő problémához, mégpedig ahhoz, hogy a jobb kezeddel egészen más mozgásokat kell végezned, mint a ballal. Bal kezed már többé-kevésbé ügyesen siklik a húrokon, míg a jobb – egészen más tempóban – föl- és lefelé mozog a vonóval. Na, most ezeket a mozgásokat próbáld meg koordinálni! Arról nem is szólva, hogy a vonóval a láb és a fogólap közötti eszményi pontot kell megcéloznod, a húrnak azt a kis szakaszát, ahol puha és kerek hangzást kaphatsz. És minden egyes hanghoz meg kell találnod ezt az ideális pontot, csakhogy ha ezt a legfelső húrnál ugyanott keresed, ahol az alsónál, csalódás fog érni: fent ugyanis másutt van.

De mindennek a tetejébe, és ezzel egyelőre abba is hagyom a panaszkodást, ezt a hangszert biztosan nem egy fizioterapeuta találta fel. Persze igaz, zongoristaként is vigyáznod kell egy kicsit a hátadra, de egy hegedűs bizton számíthat rá, hogy két órán belül fájni kezd a lába és a háta, mivel a teste szabályosan összegabalyodik. Tartanod kell a hegedűt, ott állsz, fejedet balra fordítod, bal válladat enyhén felemeled, hogy a hangszert beszorítsd a vállad és az állad közé. A bal kéz enyhén megtámasztja ugyan, egyszersmind azonban akrobatikus ujjmozdulatokat is tenned kell, ezért aztán fontos, hogy szabadon tudjon mozogni: következésképpen arra gondolni sem lehet, hogy erősen szorítsad. Vagyis nem elég a hegedülés rengeteg technikai nehézsége – a testnek és a hegedűnek optimálisan össze kell dolgoznia.

Más szóval a hegedű egy lehetetlen hangszer. Nehézségi faktora egyszerűen brutális, az a kilátás pedig, hogy valaki egészen a csúcsra jusson a hegedülésben, körülbelül olyan, mint hogy egyedül és oxigénpalack nélkül megmászd a Mount Everestet. És már hallom is a teljesen jogos kérdést: hogy lehet akkor védtelen gyerekeket négy-öt éves korban kitenni ilyesminek, hogyan lehet őket ezzel a hangszerrel kínozni?

A válasz a következő: a tapasztalatok szerint később a fej és a kéz már nem alkalmas arra, hogy a hegedű támasztotta hatalmas követelményeknek megfeleljen. Aki csak tíz-tizenkét évesen kezd tanulni, nem lesz okvetlenül rossz hegedűs, de a Mount Everest csúcsára soha nem fog följutni. Hogy valaki a bal kéz egyik ujjával milliméteres pontossággal optimálisan lefogjon egy húrt, roppant nehéz finommotorikus mutatvány, amit csak zsenge gyermekkorban lehet megtanulni. És ugyanez áll a hallásra is. A dolog ugyanis úgy áll, hogy nincs a világon olyan hegedűs, aki mindig minden hangot pontosan eltalál. Ilyenkor a másodperc törtrésze alatt korrigálnia kell magát, és ezekhez az apró korrektúrákhoz rettenetesen pontos, kisgyerekkorától erre iskolázott hallásra van szüksége. Jobb tehát már akkor elkezdeni, amikor az agy még mindent felszív, mint a szivacs, és amikor még minden apró fogás bevésődik a tudatalattiba; ebben igaza volt apámnak. Nincs olyan kimagasló hegedűművész, nincs olyan világhírű zongorista, aki csak nyolc-kilenc éves korban talált volna rá hangszerére, márpedig apámnak hamarosan valami világkarrierféle lebegett a szeme előtt…

De ott még nem tartunk. Egyelőre ott áll a kis David az aacheni szülőház nappalijában, és nyekergeti apró Suzuki furnérlemez hegedűjét, ami – ezt ő is hallja – borzasztó hangokat ad ki magából. Életében először meg kell tanulnia együtt élni valamivel, ami tortúra a fülnek – az övének is. Hála istennek, életemnek erre az időszakára nem emlékszem. Mostanában azonban, amikor néha olyan gyerekeket hallok, akik nemrégen kezdtek hegedülni, azért sejtem, milyen idegi megterhelést jelenthetett a hegedűtanulásom minden érintettnek. Mennyivel több élvezetet lelhet egy kezdő zongorista a hangszerrel való ismerkedésben! A hegedű okozta élvezeti faktor kezdetben valahol a nulla körül stagnál. Hónapokig, esetleg évekig nem produkálsz semmi használhatót, és mégis, minden áldott nap erőt kell venned magadon, hogy folytasd, ne hagyd abba. Vajon honnan, az univerzum mely távoli szögletéből kaphatják a gyerekek ilyen körülmények között a motivációt?

Itt találsz további képeket és videókat ehhez a fejezethez

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Jost – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0