Ian Graham

Kurtizánok

Kitartottak, ágyasok és királyi szeretők
botrányos élete

A mű eredeti címe:

Scarlet Women

Thistle Books 2015

Copyright © Ian Graham, 2016

Fordította Tóth Virág

Szerkesztette és az eredetivel összevetette Pavlov Anna

Hungarian translation © Tóth Virág, 2021

Hungarian edition © Tericum Kiadó, 2021

Ian Graham

Kitartottak, ágyasok és királyi szeretők
botrányos élete

Előszó

„Jól nevelt nők ritkán írnak történelmet”

(Laurel Thatcher Ulrich)

1965-ben holtan találtak egy idős, elszegényedett hölgyet egy nizzai hotelszobában. Halála egy egész korszak végét jelentette, ugyanis ő volt Európa utolsó nagy kurtizánja. A La Belle Oteróként ismert, hajdanán tüzes spanyol szépség pártfogói közt megtalálhatjuk II. Vilmos császárt, a walesi herceget, (a későbbi VII. Eduárdot) és Pjotr Nyikolajevics orosz nagyherceget is. Sokszor a világ első filmcsillagjaként is emlegették. Hatalmas vagyont halmozott fel, de az egészet eljátszotta. Halálával egy ritka faj tűnt el a föld színéről, észrevétlenül és csendesen. Így ért véget a kurtizánok kora.

z

A nagyszerű párkapcsolatok titka, hogy a partnerek kölcsönösen értékekkel ruházzák fel egymást. Azt mondják, Fred Astaire tekintélyt adott Ginger Rogersnek, Ginger pedig vonzerőt Frednek. Ketten együtt verhetetlenek voltak. A kurtizánok és a királyok ugyanígy működtek együtt, előnyökre tettek szert a másik közreműködésével.

A házasságok az európai királyi és nemesi körökben az elmúlt századokban szinte kivétel nélkül rossz párkapcsolatok voltak. Üzletként tekintettek rájuk. A felsőbb társadalmi rétegekben a házasság egyfajta egyezményes kötelék volt két fontos család között, amelynek célja a vagyon védelme és örökösök nemzése volt. A szerelem szóba sem került. Az ifjú pár olykor csak az esküvő napján találkozott először egymással. Amikor 1761-ben III. György brit uralkodó elvette Charlotte Mecklenburg-Strelitzet, a király és a leendő királyné akkor pillantották meg egymást először, amikor már az oltár előtt álltak.

A felső osztálybeli nők kitanulták a társasági etikett szabályait, de mást nem nagyon. Szűkös érdeklődési körük ritkán keltette fel férjük érdeklődését. A királynők dolga az örökösök világrahozatala volt, de szigorú neveltetésük miatt a legtöbbjük nem igazán tudta, hogyan elégítse ki férjét az ágyban vagy azon kívül. Így hát a férjek máshol keresték a társaságot és a szexuális örömöket. Királyok és nemesek számára általános és elfogadott volt szeretőt tartani, és ez gyümölcsöző üzletágat teremtett a pénzsóvár és ambiciózus kurtizánoknak.

Astaire-hez és Rogershez hasonlóan a kurtizánok is tisztában voltak szakmájuk szimbiotikus természetével. Jó társaságot alkottak, szórakoztattak és szexuális szolgáltatást nyújtottak pénzért, vagyonért, státuszért és olykor egy arisztokrata címért cserébe. A legjobb kurtizánok évekig képezték magukat. Gyakran beszéltek több nyelvet, olvasottak, tájékozottak voltak, és a felsőbb osztálybeli nőkkel ellentétben jártasak voltak a csábítás és a szexuális örömszerzés művészetében. A legügyesebbek gazdag jutalmakban részesültek. A velük kapcsolatban álló férfiak társadalmi helyzetének köszönhetően bőségesen el voltak látva pénzzel, kényelmes szállással, ruhákkal, ékszerekkel és más javakkal. A legsikeresebb kurtizánok elképesztően gazdaggá és híressé válhattak, sőt, királyok és uralkodók feletti befolyásuk miatt olykor politikai hatalomra is szert tettek. II. Henrik francia király megbízta ágyasát, Diane de Poitiers-t, hogy helyette leveleket és dokumentumokat írjon és aláírjon. XIV. Lajos ágyasa, Madame de Pompadour pedig magas szinten részt vett a francia politikai életben.

Eredetileg a kurtizán (franciául courtisane, olaszul cortigiana) női udvaronc volt, egy hölgy a király kísérői, tanácsadói, informátorai és társalkodói közül. A rosszul működő házasságoknak köszönhetően azonban a vonzó udvarbeli hölgyek gyakran magukra vonták a királyok figyelmét, a természet pedig tette a dolgát. Idővel a szó jelentése átalakult, és a kurtizán olyan nőt jelentett, akit azért tartottak az udvarnál, hogy a nemeseknek vagy a királynak nyújtott természetbeni szolgálataiért pénzt, nemesi címet vagy ingatlant kapjon, legjobb esetben mindhármat.

A kurtizánok a társadalom bármely rétegéből származhattak. Némelyek közönséges utcalányként kezdték, aztán szerencsés módon arisztokrata klienseik lettek. Mások nemesi családba születtek, de anyagi nehézségek miatt választották a pénzkeresésnek ezt a formáját, vagy a családjuk nem volt annyira vagyonos, hogy a házassággal járó anyagi terheket viselni tudja. A kurtizánokat az ágyasoktól a szeretőik vagy partnereik száma különböztette meg. Egy ágyasnak általában egy időben egy szeretője volt, míg a kurtizánok több klienst szolgáltak ki. A kurtizánok és az ágyasok vagyontárgyakat és pénzt fogadtak el szolgálataik fejében, de nem tekintették prostituáltnak magukat. Prostitúció esetén direktebb kapcsolat van a szex és a pénz között, míg az ágyasok és a kurtizánok esetében ez nem volt ennyire egyértelmű, hiszen nem részesültek azonnali anyagi juttatásban a szexuális aktus után.

Továbbá egyes országokban gyakori volt a kitartott szeretői státusz is. A kitartott szerető egy második vagy alternatív feleségszerűség volt, akit partnere nem tudott feleségül venni vagy alacsony származása miatt, vagy mert a férfi már házas volt. A kitartott szeretői státusz általános dolog volt az ókori Rómában, Görögországban, illetve Kínában. Az ágyasok és a kurtizánok utódaival ellentétben, akiket az apjuk nem ismert el törvényes utódaként, a kitartott szeretők utódai gyakran örököltek nemesi címet. Az ókori Kínában egy kitartott szerető utódja uralkodóvá válhatott, ami olykor meg is történt.

Nincs éles határvonal a kurtizán, az ágyas és a kitartott szerető definíciója között. Ezek átfedik egymást. Kurtizánok lehettek professzionális ágyasok, de olyan nők is, akik királyok és nemesek figyelmét akarták magukra felhívni, annak reményében, hogy ágyasaik lehetnek, mint például Madame de Montespan a Napkirály udvarában. Ők is kurtizánok voltak a gyakorlatban, csak éppen nem így nevezték őket. Az is előfordult, hogy egy kurtizán házasságra lépett a kitartójával, vagy legalábbis azt állította.

A kurtizánok és az ágyasok gyakran irigylésre méltóan szabad és független életet éltek, olyat, amilyenről a legtöbb korabeli nő nem is álmodhatott, de meg is fizették az árát. Voltak, akiket a családjuk bátorított erre a szakmára, másokat viszont emiatt tagadtak ki az örökségből. Sokukat kiközösítették az erkölcsös társaságokból. Egy kurtizán renoméja, kívánatossága minden egyes jómódú szeretővel nőtt, ellenben mint tiszteletre méltó nőé ezzel arányosan csökkent.

A nemesi, a politikai és a katonai vezetőkkel való kapcsolataik miatt a kurtizánokra rávetülhetett a kémkedés gyanúja is, különösen háborús időkben, és néha bizony nem is alaptalanul. Egy ókori ión hetéra, Thargelia állítólag az i. e. 6. században a görög–perzsa háborúk idején a perzsa Nagy Kürosznak tett szolgálatokat azzal, hogy befolyásos görög szeretői közt ellenségbarát propagandát terjesztett. Perzsia i. e. 547-ben hódította meg Ióniát. A tizenhetedik században egy kurtizánt, név szerint Louise de Kérouaille-t Franciaországból Angliába küldték, hogy elcsábítsa II. Károlyt és kémkedjen az udvarában. De a leghíresebb kurtizán, aki kémkedéssel hozható összefüggésbe, Mata Hari volt. Mind Franciaország, mind Németország felkérte, hogy kémkedjen az első világháborúban, és ő az életével fizetett ezért.

Pár száz évvel ezelőtt a kurtizánok gyakran keveredtek boszorkányság gyanújába is a férfiakra gyakorolt befolyásuk miatt. A hírhedt velencei kurtizán, Veronica Franco sikeresen megvédte magát, amikor 1577-ben az inkvizíció boszorkánysággal vádolta.

Az 1600-as évek elején Thomas Coryat angol utazó és író azt állította, hogy a velencei kurtizánok olyan rafináltak, hogy átmeneti elmezavart is okozhatnak a velük kapcsolatban álló férfiaknál. A boszorkányságon felül persze sokkal triviálisabb veszélyek is fenyegették a kurtizánokat, mint például a nemi betegségek vagy a nem kívánt terhesség.

Egy parázna élete

Egy kurtizán szerencséje forgandó volt: amilyen hirtelen jött a tündöklés, olyan hirtelen jöhetett a bukás is. Befolyásos és szeszélyes férfiakkal társulni, akik gyakran hitték úgy, hogy korlátlan hatalmuk van, olyan volt, mint egy vadállatot háziállatként tartani, aki rettenetes erejével bármelyik pillanatban a gazdája ellen fordulhat. Amíg a kurtizán a szeretője kegyeiben fürdött, addig pazar jutalmakban részesült, de semmi sem garantálta, hogy ez így marad örökké. Egy szempillantás alatt kieshetett a férfiak kegyéből, és ezután szegénység várt rá.

William Hogarth 1730 körül született, Egy parázna élete című képsorozata egy Moll Hackabout nevű lány történetét meséli el. A lány figurája Daniel Defoe kitalált aranyásója, Moll Flanders és egy korabeli utcalány, Kate Hackabout nevének keresztezéséből született, Moll Londonba megy munkát keresni, ahol felfigyel rá egy Elizabeth Needham nevű kerítőnő. A második képen Moll egy gazdag kereskedő szeretője lett. A harmadik képen elveszti gazdag jótevőjét, közönséges utcalány lett belőle, és paráznaságért letartóztatják. A negyedik képen börtönbe kerül. Végül szifiliszben haldoklik, minden ruháját és vagyontárgyát ellopják, majd 23 évesen betegen és nincstelenül meghal. Moll Hackabout története kitalált történet, de sok kurtizán veszítette el ennyire tragikusan és fiatalon az életét. Mások, akik tovább éltek, az évek múltával elvesztették fiatalos vonzerejüket, és pártfogójuk elhagyta őket. Szegényen haltak meg, hacsak nem kaptak a szeretőjüktől járandóságot. Néhányan idős korukban megpróbálták megzsarolni a volt klienseiket. A legpechesebbeket kivégezték, amiért kapcsolatban álltak befolyásos férfiakkal, akik időközben megbuktak vagy ellenük fordultak.

A kurtizán férfi megfelelőjének nincs konkrét elnevezése, talán a gigolo a legmegfelelőbb szó rá. Mindig voltak férfiak, akik nagy hatalmú nőkhöz vonzódtak, és befolyásos nők, akik eltartották őket. Robert Devereaux, Essex második grófja I. Erzsébet királynő kegyence volt, legalábbis addig, amíg el nem felejtett tiszteletet tanúsítani iránta. Meggondolatlan viselkedése miatt szó szerint elvesztette a fejét. Árulás miatt törvényszék elé került, bűnösnek nyilvánították és kivégezték. Nagy Katalin orosz cárnőnek egy rakás szeretője volt. A leghíresebb Stanisław Poniatowski, későbbi lengyel király volt, majd Grigorij Orlov, aki Katalin férjét, III. Pétert segített megbuktatni, aminek köszönhetően Katalin került a trónra, valamint Grigorij Patyomkin, a legendás orosz hadvezér. Katalin cárnő a szeretőit minden jóval ellátta, vezetői pozíciót vagy nemesi címet ajándékozott nekik. Amikor megunta őket, nagylelkű nyugdíjban részesültek.

Következzen hát a legismertebb nők listája, akik koruk legvagyonosabb és legbefolyásosabb férfiaival álltak kapcsolatban:

Thaisz, híres ókori görög kurtizán, aki Perszepolisz leégéséért tehető felelőssé;

Marie Duplessis, aki olyan nagy hatással volt sokakra rövid élete alatt (mindössze 23 évet élt), hogy megihlette Alexander Dumas Kaméliás hölgyét és Verdi Traviatáját;

Cora Pearl, aki azzal vált híressé, hogy meztelenül kínálta fel magát egy ezüsttálcán az egyik legendás partiján;

Harriette Wilson, brit kurtizán, aki megzsarolta nemesi és királyi szeretőit;

Clara Ward, egy különös amerikai kurtizán, aki nemesi címre vágyakozva európai arisztokratákra vadászott, majd egy belga herceghez ment férjhez, végül egy magyar cigány hegedűssel szökött meg;

Klondike Kate, aki az aranyláz alatt a Yukon királynője volt;

La Belle Otero, az egyik legszebb kurtizán, akinek kebleiről állítólag a cannes-i Hotel Carlton kupoláit mintázták;

Veronica Franco, a leghíresebb velencei kurtizán, akinek rövid viszonya volt III. Henrik francia királlyal, és sikeresen megvédte magát az inkvizíció vádjával szemben;

Ninon de l’Enclos, akinek Richelieu bíboros ötvenezer koronát ajánlott fel egy vele töltött éjszakáért cserébe. A nő a végrendeletében pénzt hagyott egy kilencéves fiúra, François-Marie Arouet-re, aki később Voltaire-ként vált híressé;

Mesdames de Pompadour és du Barry, XIV. Lajos két ágyasa a sok közül;

Liane de Pougy, aki Párizsba szökött, hogy kurtizán legyen, miután férje megpróbálta megölni;

La Païva, akinek halála után férje nem bírt távol lenni testétől, ezért a padláson tartotta, ahol a második feleség talált rá;

Nell Gwyn, a pimasz narancsárus lány és színésznő, aki meghódította II. Károly szívét;

Marie Walewska, a szemérmes kurtizán, aki Bonaparte Napóleon „kis lengyel felesége” volt;

Jane Digby, az admirális lánya, aki egy beduin sejkhez ment feleségül;

Lola Montez, táncosnő, aki spanyol származásúnak adta ki magát, és kirobbantott egy forradalmat;

Lillie Langtry, híres színésznő, VII. Eduárd számos szeretője közül az egyik;

Ce-hszi, a kínai ágyas, aki névtelenségből emelkedett ki, és közel fél évszázadig uralkodott Kínában.

Első fejezet

Les Demimondes

A félvilágiak

A nő, akit 1965-ben a nizzai hotelszobában holtan találtak, az utolsó tagja volt annak az egymással versengő, ambiciózus nőtársaságnak, akiket félvilági nőknek hívtak. Sejtelmes világ volt az övék, és a legtöbben közülük Franciaországban éltek. Elnevezésük, a demimonde (félvilág) is francia szóból ered. Hivatásuk miatt ezeket a különc nőket a Les Grandes Horizontales néven is illették.

A tizenkilencedik században Franciaország a Második Birodalmat követően a belle epoque aranykorát élvezte. Ebben a gazdag és békés időszakban virágzott a tudomány, a színház, a zene és a művészeti élet, miközben a világra lesújtottak az első világháború borzalmai. A kor leghíresebb és leghírhedtebb kurtizánjai nem voltak szégyenlősek, extravagáns életüket nem próbálták elrejteni a kíváncsi tekintetek elől. Ellenkezőleg, nagy nyilvánosságot követeltek maguknak, és kaptak is. Abban az időben épp annyira voltak ismertek, mint manapság egy filmsztár vagy egy sportoló. Folyamatosan versengtek egymással fényűzés, divat és költekezés terén. Pompás otthonaikkal és hangzatos botrányaikkal magukra hívták a figyelmet. Némelyikük hatalmas ékszergyűjteménye és vagyona egy királyéval vetekedett.

A korábban élt kurtizánokkal ellentétben, akikről művészi ábrázolások maradtak csak fenn, a félvilági nőkről korabeli fényképészek által készített valósághű, élettel teli fényképek árulkodnak. Hosszú expozícióval készített fotográfiák, amelyeken az idő megállt egy pillanatra. A felvételek olyan nőket mutatnak, akik mai szemmel gyakran nem feltűnően szépek, viszont magabiztosnak tűnnek, akik otthonosan mozognak a világban és a rájuk háruló figyelem kereszttüzében. Sokszor úgy bámulnak a kamerába, mintha a kiszemelt férfira néznének kihívó pillantással. Azonban a fényképek nem tudják visszaadni a félvilági nők magával ragadó sármját, mozgásuk, táncuk életteliségét, ruhájuk suhogását, ékszereik csillogását, mámorító illatukat és elragadó hangjukat. Ezekről a korabeli leírásokból értesülhetünk.

Az andalúz vulkán – La Belle Otero

A valaha élt legvagyonosabb, leghíresebb és legkeresettebb kurtizánok egyike 1889-ben, a világkiállítás évében érkezett Párizsba. La Belle Oteróként ismerték, rövid élete nagy részét meneküléssel töltötte, hol az anyjától, hol az iskolától, hol a szeretőitől futott. Királyok imádták, de ahelyett, hogy hatalmas vagyont halmozott volna fel, szegényen halt meg. A legutolsó nagy kurtizán volt a félvilági nők közül.

Agustina Otero Iglesias 1868-ban született Cádiz kikötője közelében, Spanyolországban. Anyja, Carmencita Otero ott találkozott apjával, aki egy görög katonatiszt volt, és Carassonnak hívták. A városon kívülre költöztek, ahol Carmencita négy gyermeknek adott életet, köztük Agustinának, aki a család Ninának hívott. Carasson később elköltöztette gyarapodó családját Valgába, Galiciába. Azonban észrevette, hogy Carmencita szeretőt tart, és kihívta a férfit párbajra. Katonatiszt lévén kétség se fért hozzá, hogy Carasson győz, de Nina soha többé nem látta élve apját.

A férfi, aki apja gyilkosa volt, beköltözött a családi otthonba, és feleségül vette Nina anyját. A gyerekek, egyik a másik után, elhagyták a családi otthont, vagy elküldték őket rokonokhoz. Nina bentlakásos iskolába került, de anyja nem fizette a tandíjat, ezért takarítói munkát vállalt, hogy legyen pénze. Boldogtalan volt, éjjelente kiszökdösött az iskolából, és egy helyi kávézóban táncolt a vendégeknek. Tetszett neki a figyelem és elismerés, amit kapott. Majd egy Paco nevű fiúnak lett a szeretője. Ekkor még csak 12 éves volt. Paco bemutatta a kávézó tulajdonosának, aki felkérte, hogy anyagi juttatásért cserébe szórakoztassa a vendégeket. Paco nemcsak a szüzességét vette el, hanem a pénzét is, amit a munkájáért kapott. Nem ő volt az utolsó férfi az életében, aki kihasználta.

Amikor az iskolában kitudódott, mit csinál esténként a lány, a szobájába zárták éjszakára, hogy megakadályozzák a kiszökéseit. Fiatal kora ellenére nem lehetett megfélemlíteni, az első adandó alkalommal megszökött Pacóval. A pár Lisszabonba menekült, de a rendőrség hamar elkapta őket, es Ninát hazavitték. Otthon Nina folyton veszekedett anyjával, aki végül kidobta az utcára. Nina visszament Lisszabonba, és próbálta megtalálni Pacót. Egy hotelban szállt meg, ahol egyik nap egy férfi mutatkozott be neki. Színigazgató volt. Hallotta a lányt énekelni, és annyira megtetszett neki a hangja, hogy felkérte, lépjen fel a színházában. A lány túl fiatal volt, hogy szerződést írjon alá, de miután elmondta, hogy apja meghalt, anyját pedig nem tudja megkérni erre, a színigazgató beleegyezett, hogy a lány maga írja alá a szerződést.

Az első színházi fellépés

Nina első szereplése hatalmas siker volt. A férfiak versenyeztek a figyelméért és a társaságáért. Az első közülük egy gazdag bankár volt, aki készen állt arra, hogy bármennyibe kerüljön is, megszerezze a lányt. Egy privát lakrészt ajánlott fel neki, valamint ékszereket és drága ruhákat. Azonban kikötötte, hogy ott kell hagynia a színházat. Azt mondta a lánynak, hogy nem is tudna legálisan fellépni, mivel a szerződése érvénytelen, hiszen túl fiatal volt, amikor aláírta. Nina elhagyta a színházat, és új rezidenciájába költözött. Aranyélete volt, de eseménytelen. Mindene megvolt, amire vágyott, de hiányzott neki a közönség, így hamar elunta magát. Fiatalabbak társasága után sóvárgott, és Paco is hiányzott neki. Megszökött a könnyű életből, és a fiú keresésére indult Barcelonába. Egy este az operába ment, ahol a férfiak nem tudták levenni a szemüket róla, a gyönyörű idegenről. Az egyikük Paco volt, akit megdöbbentett a felismerés, hogy a szépséges hölgy az ő kicsi Ninája. Nemsokára összeköltöztek, de Paco pénze nagy részét hazárdjátékokon játszotta el. Nina rájött, hogy el kell hagynia, mielőtt mindkettejüket csődbe viszi.

Egy portugál operatársulathoz szegődött. Ahogy az várható volt, nagy sikere lett különösen a közönség férfitagjai között. Egyik csodálója Manuelo Domingo volt, egy bortársaság örököse. A férfi drámai módon hívta fel magára a figyelmet: elküldte a lányhoz a rendőrfőnököt, hogy rabolja el őt, sikerrel. A férfi olyan sok pénzt adott a lánynak, hogy az egy kisebb vagyont költött ékszerekre. Nina élete idillinek tűnt, egészen addig, amíg a rendőrfőnök újra megjelent nála. Ezúttal Manuelo apjának a levelét hozta, aki nemtetszését fejezte ki a viszony miatt, és amiatt, hogy fia hatalmas összegeket költ a lányra. Felszólította, hogy hagyja el a várost. Amikor a lány elutasította a kérést, letartóztatták, mert nem voltak papírjai. Egy másik hódoló, Tirenzo gróf a segítségére sietett, és kihozta a börtönből. Ez a tapasztalat feladta a leckét Ninának, ezek után sokkal óvatosabb lett.

Viszonyra lépett gáláns megmentőjével, Tirenzo gróffal. Egy darabig boldog volt, de a felhőtlen időszak nem tartott sokáig. Nina nem sokkal később megismert egy olasz operaénekest, Guglielmót, és azonnal rajongani kezdett érte. A rajongás kölcsönös volt, és kisvártatva össze is házasodtak. Azonban a férfinak más nőkkel is volt kapcsolata, ráadásul megrögzött hazárdjátékos hírében állt, csakúgy, mint Paco. Egy monte-carlói utazás során a lánynak kellett rendeznie a férfi tartozásait. Egy este pedig rajtakapott egy hölgyet, aki épp elhagyja a közös szobájukat. A férfi nemcsak megcsalta Ninát, hanem a félretett pénzét is eljátszotta. A lány otthagyta, és Marseille-be menekült, ahol énekleckéket vett franciául. Egy darabig tífuszfertőzés miatt kórházban ápolták, majd egy újabb lakásba költözött, amit egy újabb hódolója bérelt neki, Savin de Pont-Maxence gróf.

Nem sokra rá egészsége és a férfiak utáni vágya visszatért a rendes kerékvágásba. Egy fiatal spanyol, Auguste Herero szeretője lett, de ezt titokban tartotta jótevője, Savin előtt, aki még mindig fizette a lány számláit. A marseille-i Palais de Cristalban kezdett énekelni. Egy másik férfi, egy sörfőző fia is üldözte Ninát a szerelmével. Színpadi fellépései sikert arattak, egészen addig, amíg egy este valakik a közönség közül nemtetszésük jeléül sziszegni nem kezdtek. Ez volt az első alkalom, amikor Ninát kudarc érte, de hamarosan kiderült, hogy egy Felicia nevű hölgy a sziszegők felbujtója, a sörfőző fiának féltékeny szeretője.

Egy este Auguste és Nina egy klubba mentek, és Felicia is ott volt, Nina pedig olyan dühös lett, hogy nekiesett, és megütötte egy székkel. A két nő úgy összeverekedett, hogy szét kellett őket választani. Ez a jelenet nagy nyilvánosságot kapott, és a rá irányuló figyelem miatt Nina még népszerűbb lett. A lány megtanulta, hogy a botrány jót tesz az üzletnek. Színpadi fellépéseire egyre többen jöttek el. Az egyikük a volt férje, Guglielmo volt. Ismét kereste Nina társaságát, bocsánatért könyörgött, és azt ígérte, hogy visszafizeti az összes pénzt, amit eljátszott. Nina visszafogadta a férfit, és Párizsba költöztek. Azonban Guglielmo továbbra sem tett egy fél szalmaszálat se keresztbe azért, hogy munkát találjon, és mivel a lány sem dolgozott, pénzük fogytán volt. Egy éjjel a férfi összepakolta a holmijait, és elment. Nina soha többet nem látta.

La Belle Otero születése

Nina élete hamarosan drámai fordulatot vett. 1889. december 30-án, egy estélyen torreádornak öltözve lépett fel. Később egy fényképhez pózolt ugyanebben a vörös és arany jelmezben, amely kihívóan és merészen kiemelte az alakját. A közönség soraiban befolyásos emberek is ültek a párizsi színházak világából. Ninának akkora sikere volt, hogy azonnali három hónapra szóló ajánlatot kapott a Cirque d’Été-ben (Nyári cirkusz). A Cirque d’Été eredetileg cirkuszi sátorként működött 1836-tól, de 1841-ben kőszínházat építettek a helyére. A sajtó eksztatikusan lelkesedett kritikáiban Nináért. Az egyik cikkben La Belle Oteróként emlegették, és a becenév ráragadt. A lány hírneve és bája, feltűnően szép, babaszerű arca, amit fekete göndör haj keretezett, szorosan homokóra alakúra fűzött, ellenállhatatlan alakja úgy vonzotta a titkos csodálókat, mint éjjeli lepkéket a fény. Huszonegy évesen La Belle Otero befutott.

Olyan erős benyomást tett mindenkire, hogy hamarosan meghívásokat kapott más országokba is. Az egyik befolyásos ember, aki látta őt fellépni, Ernst A. Jurgens volt, a New York-i Eden Musée menedzsere. A múzeum egy viaszmúzeum és egy színház szokatlan elegye volt. Jurgens Európába utazott, hogy pénzt szerezzen az Edenből kivett tőke pótlására.

Az Eden múzeum pénztári bizonylatait használta arra, hogy finanszírozza saját vállalkozásait. Amikor látta La Belle Oterót a színpadon, meghívta, hogy menjen vele vissza Amerikába. Nina lelkesedett az ötletért, így 1890 szeptemberében az Egyesült Államokba hajóztak. A nő aggódott amiatt, vajon hogyan fogadja majd őt az amerikai közönség. És úgy tűnt, hogy a félelmei igaznak bizonyulnak, amikor a közönség az első fellépése után kurjongatni és fütyülni kezdett. De virágokat is dobáltak a színpadra. A lány össze volt zavarodva. Nem tudta eldönteni, hogy akkor most tetszett a közönségnek, vagy sem. Jurgens megnyugtatta, hogy a fellépése óriási hatást gyakorolt a közönségre, és ezt a sajtó is igazolta.

Ahogy az várható volt, a lány Jurgens szeretője lett. Megpróbálták titokban tartani a kapcsolatukat, de ez csak rövid ideig sikerült, mivel mindketten a nyilvánosság szeme előtt voltak. Miután elváltak, Jurgens elveszítette állását az Edennél, és színházi ügynök lett, kevés sikerrel. Elterjedt róla, hogy mások pénzét a sajátjaként kezeli, és ez nem tett jót hírnevének. Az újságok arról számoltak be, hogy Jurgens munkát ajánlott színészeinek, de aztán pénz hiányában mégsem tudta őket szerződtetni. Végső kétségbeesésében Oteróhoz fordult segítségért, hogy ki tudja pótolni a hiányzó összeget, de a nő visszautasította. Később azt állította, hogy nem tudta, mennyire súlyos a helyzet, ezért utasította el a segítséget. A férfi 12 óra múlva öngyilkos lett.

A gyilkos szirén

Nem Jurgens volt az egyetlen férfi, akinek halála Oteróval hozható összefüggésbe. A nő elég pénzt keresett az Egyesült Államokban ahhoz, hogy élete anyagilag stabillá váljon, de aztán mindet eljátszotta Monte-Carlóban. Ez sem tartotta vissza azonban a további költekezéstől, mert rengeteg csodálója boldogan fizette számláit. Vicomte de Chênedollé az egész vagyonát ráköltötte, majd fejbe lőtte magát. Olyan sok férfi lett öngyilkos miatta (legalább nyolc), hogy a gyilkos szirénként kezdték emlegetni.

Vonzó állásajánlatokat kapott Európa-szerte. Mialatt Moszkvában dolgozott, orosz arisztokraták és nemesek versengtek a kegyeiért. Pjotr Nyikolajevics orosz nagyherceg, I. Miklós cár unokájának a szeretője lett. Kölcsönösen rajongtak egymásért. A herceg pazar ajándékokkal halmozta el Oterót, és így könyörgött hozzá: „Tégy tönkre, de ne hagyj el.” Amikor viszonyuk kitudódott a nyilvánosság előtt, Otero hirtelen számos előkelő partira kapott meghívást. Egy algériai származású operatőr, Félix Mesguich, aki a Lumière fivéreknek dolgozott, lefilmezte, ahogy a Valse Brillante-t táncolja. Ez az egyperces filmfelvétel a világ egyik első filmcsillagává varázsolta ezt a rendkívüli nőt. Mesguich-nek viszont el kellett hagynia Oroszországot, mert egy orosz katonatiszt is táncolt Oteróval a felvételen. Az oroszok fel voltak háborodva, hogy egy köztiszteletben álló katonatiszt mozisztárrá avanzsálódott. Mesguich azonnal ki lett toloncolva.

Amikor Otero visszatért Párizsba, valóra váltotta régi álmát, és fellépett a Folies Bergère-ben. Fellépéseire nagyszerű kritikákat kapott. Mindenki vele akart találkozni, beleértve Edward walesi herceget, a későbbi VII. Eduárdot. A herceg sokszor küldetett Oteróért, hogy táncoljon neki esténként. Cserébe egy vadászházat ajándékozott neki Oise közelében, azzal a szándékkal, hogy ott legyen a titkos találkahelyük, messze Párizs nyüzsgésétől.

Otero hírneve messzire terjedt. Állítólag a kebleiről mintázták a cannes-i Hotel Carlton kupoláit, habár az is lehet, hogy ezt csak egy jó reklámfogásnak szánták a szállodának.

Egy este vacsoránál bemutatták egy Thompson nevű angol úriembernek. A férfi még aznap meghívta, hogy menjen vele vissza Londonba. A nő azt válaszolta, hogy csak egy bizonyos összegért megy el vele, mert ki kell fizetnie a szabóját. Továbbá azt is mondta, ha nem teljesíti a Folies Bergère-ben vállalt kötelezettségeit, súlyos pénzbüntetést kell majd fizetnie. A férfi kifizette a kívánt összegeket, csak hogy Otero vele menjen. Valójában Nina csak a szabójának tartozott, a Folies Bergères-nek viszont nem, így zsebre tette a maradék pénzt. A kellemes londoni utazást követően a férfi megkérte, hogy hagyja ott a színpadot, és cserébe eltartja őt. Otero elfogadta az ajánlatot, és hamarosan luxuskörülmények közt élt a Champs-Élysées közelében. Sajnálatos módon Thompson rendkívül féltékeny és birtokló férfinak bizonyult.

Amikor Otero visszautasította egy fiatal férfi romantikus közeledését, a fiatalember fejbe lőtte magát. Az újságok Oterót okolták az eset miatt. Thompson dühös volt a nőre, és nem hitt neki, amikor az ártatlanságát bizonygatta. Gyanakvása megalapozottnak tűnt, amikor Otero Berlinben dolgozott. Így Thompson magándetektívet fogadott, aki a nő minden lépését figyelte, különösen, amikor más férfiakkal találkozott. Nem sokkal később Thompson otthagyta a nőt, és nem fizette tovább számláit. Nina kénytelen volt munkát keresni, ezért visszatért a színpadra.

Londonban lépett fel, és közben barátságot kötött az egyik leggazdagabb brit arisztokratával, Westminster grófjával, aki bemutatta II. Vilmos császárnak. Egy kis időt töltött a császárral Berlinben, de nem igazán érezte magát komfortosan sem a férfival, sem a városban. Ismét visszatért a színpadra, és boldogan fogadta az összes ajánlatot Európában és Amerikában egyaránt. Amerre járt, gyűjtötte a szeretőket.

Sikere és a férfiakra gyakorolt hatása miatt ellenségei is lettek. Egy spanyolországi látogatása során egy visszautasított hódolója mindkettőjükkel végezni akart. Otero túlélte a lőtt sebet, de a férfi nem. Egy másik alkalommal egy belehabarodott hódolójának a szeretője rálőtt a színpadon. Minden egyes ellene irányuló támadásnak hatalmas sajtóvisszhangja lett, és hírneve egyre csak nőtt. Egyre többen akarták megismerni. Szakmabeli ellenségei is lettek. Onnantól kezdve, hogy elénekelte a Carmenben a főszerepet, a hivatásos énekesek tiltakoztak az ellen, hogy könnyű műfajban dolgozó énekeseket, illetve Oteróhoz hasonló kurtizánokat szerződtessenek ezekre a szerepekre.

Szerény élet

Amikor kitört az első világháború, Otero segélyszervezeteknek kezdett pénzt gyűjteni. A háború végére úgy érezte, túl idős ahhoz, hogy visszatérjen a színpadra, és visszavonult a nyilvánosság elől. Elegendő pénzt gyűjtött, hogy nyugdíjba vonulhasson, de sajnos nem bírt megválni a játékszenvedélyétől. Az összes pénzét eljátszotta. Minden vagyonát el kellett adnia, hogy rendezze tartozásait, 1941-re egy nizzai hotelban remeteként élte szerény életét.

1961. április 11-én délelőtt egy szobalány égett szagot érzett Otero szobájából. A kopogására nem jött válasz. Hívta a rendőrséget. Miután betörték az ajtót, holtan találták Oterót egy heverőn. Szívinfarktust kapott, miután odarakta melegedni a gázégőre az ennivalóját. Az újságírók a tüzes természetére asszociáltak halálával kapcsolatban, egyikük „andalúz vulkán”-ként emlegette. A belle époque egyik legszínesebb karaktere és az utolsó nagy kurtizán eltávozott az élők sorából.

A nagy hármas: Otero, Pougy és D’Alencon

La Belle Otero és két másik korabeli kurtizán, nevezetesen Liana de Pougy és Émilienne d’Alençon a nagy hármas és a belle époque kegyeltjei néven váltak ismertté. A tizenkilencedik század nagyvilági forgatagában egyszerre voltak barátok és riválisok.

Liane de Pougy

Bárhogy is nézzük, Liane de Pougynak rendkívüli élete volt. Elszökött, miután férje rálőtt, és így lett kurtizán, Sarah Bernhardtól színpadi leckéket vett, egy leszbikus kapcsolata is volt egy amerikai írónővel, majd végül apáca lett.

Egy francia városban, a Loire-völgyi La Flèche-ben kezdődött élete története. La Flèche egy katonai iskolának adott otthont, amit Bonaparte Napóleon alapított. Liane ott született 1869. július 2-án, Pierre Blaise Eugène Chaissaigne és felesége, Aimée Lopez gyermekeként. Anne Marie-nak nevezték el. Egy zárdában nőtt fel, ami nem volt olyan szigorúan őrizve, hogy Anne Marie tizenhat évesen ne tudjon megszökni egy Armand Pourpe nevű tengerésszel. Amikor észrevette, hogy várandós, hozzáment a férfihoz. Anne Marie lányt várt, de a baba fiú lett. Marcnak nevezték el.

Anne Marie nem bizonyult jó anyának, és ebben nem segítette férje sem, aki rendszeresen megverte. Amikor katonai szolgálatai miatt Marseille-be ment, a nő egy szeretővel szórakoztatta magát, Charles de MacMahon márkival. Egy napon Armand váratlanul ért haza, és in flagranti találta a nőt az ágyban.

Ahelyett, hogy tovább tűrte volna férje bántalmazását és attól rettegve, hogy a férfi egy nap megöli, Anne Marie eladta a zongoráját az első vevőnek, és Párizsba szökött. Hátrahagyta a kisfiát, akit Suezbe küldtek a nagyszülőkhöz, ahol felnőtt és pilóta lett belőle. 1912-ig repült, az első pilóták között volt Észak-Afrikában. Az első légiposta- küldeményt vivő repülőt vezette Kairó és Khartoum között. Az első világháborúban a francia légierőnél szolgált egy Escadrille N23-on. 1914. december 2-án egy német vadászgép eltalálta Villers-Bretonneux közelében, és életét vesztette.

Mindeközben Anne Marie színésznő lett, és pénzt keresett. Szépsége rendkívül népszerűvé tette színésznőként és társasági hölgyként is. Egy ideig egy Comte (vagy Vicomte) de Pougy nevű férfi szeretője volt. Bár elhagyta a férfit, de a nevét megtartotta. Hozzáadta a Liane becenevet, amit a szeretőitől kapott. Liane de Pougyként lehetőséget kapott a Folies Bergère-ben való fellépésre. Belátta, hogy nem túl sok tehetsége van a tánchoz, ezért Sarah Bernhardtól leckéket vett, de nem sok sikerrel. Bernhard azt tanácsolta neki: „Mutasd meg a szépséged, de amikor a színpadon vagy, jobb, ha csukva tartod azt a szép szádat.” Amikor a Folies Bergère-ben lépett fel, a walesi herceg (a majdani VII. Eduárd) épp a városban tartózkodott. Pougy merész módon meghívta a fellépésére, és a férfi eljött. A Folies Bergère és a brit trónörökös szédítő egyvelege ismertté tette Pougyt, és széles körben rajongani kezdtek érte nők és férfiak egyaránt. Hamarosan az egyik legismertebb nő lett Franciaország-szerte. Annak ellenére, hogy nem volt tehetséges, egy vagyont halmozott fel, beleértve számos rezidenciát, drága hintókat és egy lenyűgöző ékszerkollekciót. A róla készült fényképek az egyik legszebb félvilági kurtizánt ábrázolják. Magas, karcsú és kifinomult volt, riadt őzikeszemekkel, göndör barna hajkoronával. Későbbi fényképeken a riadt őzikeszemű lány helyett már egy magabiztos nőt látni.

Egy leszbikus románc

Liane egyik rajongója egy amerikai írónő, Natalie Cifford Barney volt. 1899-ben Pougy otthonába látogatott apródnak öltözve. Azt mondta, hogy ő Szapphó küldötte. Barney merész fellépése sikert aratott, és egy rövid viszony lett belőle, ami Pougy 1901-ben írt, Szapphói idill című regényét ihlette. A könyv botrányt keltett és hatalmas sikert aratott. Több tucat kiadást élt meg megjelenésének első évében. Barney is megírta saját regényét a kapcsolatukról Lettres à une Connue (Levelek a nőnek, akit ismertem) címmel. A kapcsolatuk amiatt ment tönkre, hogy Barney meg akarta menteni Pougyt a kurtizánélettől, de Pougy nem akart másmilyen életet élni.

1910-ben Pougy feleségül ment Georges Ghikához, egy román herceghez, így Ghika hercegnő lett belőle. Amikor a herceg családja tudomást szerzett arról, hogy Georges egy idősebb nőt vett feleségül, aki ráadásul kurtizán is volt, kitagadták. A pár 16 évig volt együtt, majd Georges egy fiatal bohém művésznő, Marcelle Thiébaut miatt elhagyta Pougyt. Liane különösen becsapva érezte magát, mert ismerte Marcelle-t és a barátjának tartotta. Liane és férje elváltak. Georges 1926 júliusában költözött el. Liane novemberi naplójában fel van jegyezve egy találkozó az ügyvédeivel, amelyen a válás részleteit beszélik meg. A következő év márciusában arról számol be, hogy Georges visszatért, és újra együtt vannak, minden különösebb magyarázat nélkül.

Röviddel férje halála után, az 1940-es évek közepén szakított világi életével, és egy kolostorba költözött. A Szent Domonkos-rend tagja lett, Anne Marie nővér néven, és rendellenességgel született beteg gyerekeket ápolt. Pár évvel később fel kellett adnia munkáját egészségének romlása miatt. Az utolsó napjait a svájci Lausanne-ban, a hotel Carlton kényelmében töltötte, ahol 1950. december 26-án 81 évesen elhunyt. Nem sokkal halála után kiadásra került a Mes Cahiers Bleus (Kék füzeteim) című memoárja.

Émilienne d’Alençon

Pougy és Otero megírta élettörténetét, de a nagy hármas harmadik tagja, Émilienne d’Alençon nem. Nagyon keveset tudunk életéről, olyan részletek kivételével, amik Otero vagy Pougy memoárjából kerültek felszínre. Pougy nagyon csinosnak írta le d’Alençont, hatalmas aranybarna szemekkel, apró szájjal és ovális arccal. Le volt nyűgözve a szépségétől. Azt mondta, órákig tudta csodálni.

Barátok voltak, de riválisok is, és Pougy hamar megtanulta, hogy nem bízhat benne. Egy alkalommal, amikor mindketten meg voltak hívva egy vacsorára, D’Alençon azt mondta neki, hogy nem kell kiöltöznie, hiszen ő is hétköznapi viseletben fog megjelenni. Pougy beleegyezett, hogy nem öltözik ki. De nem sokkal rá, hogy megérkezett, megjelent Émilienne a legpompásabb fehér és arany brokátban, gyöngyökkel és gyémántokkal ékesen. Pougy sosem felejtette el ezt, és soha többé nem bízott meg barátnőjében.

D’Alençon párizsi származású volt, és tizenöt évesen megszökött egy cigány hegedűssel. A Conservatoire-ban színészetet tanult, de egy év után otthagyta. Sokkal otthonosabbnak érezte a táncot. A Cirque d’Étében debütált 1889-ben. Fellépett továbbá a Casino de Paris-ban, a Menus-Plaisirs-ben, a Folies Bergère-ben, a Scalában és a Théâtre de Variétiés-ben is. Az egyik szerepében rózsaszínre festett nyulak társaságában papírfodros ruhát viselt. Sajnos nem maradt fenn semmilyen részlet arról, mi volt pontosan ez a szerep.

Szeretői közt megtalálható II. Leopold belga király és Jacques d’Uzés is, Uzés hercegnő fia, aki a Veuve Clicquot-vagyon örököse volt. Jacque d’Uzés családja annyira felháborodott a kapcsolatukon, hogy elküldték a férfit külföldre, csak hogy távol legyen Émilienne-től. Nőkkel is voltak kapcsolatai, beleértve a kánkántáncosnőt, La Goulue-t, aki Toulouse-Lautrec egyik kedvenc modellje volt, és a brit költőnőt, Renée Vivient. Toulouse-Lautrec egyik festményén d’Alençon és egy másik táncosnő látható, ahogy a fellépésre készülnek a Folies Bergère-ben.

Egy másik szeretője Étienne Balsan gyáros volt, aki Coco Chanel szeretője is volt. 1895-ben feleségül ment egy Percy Woodland nevű zsokéhoz, és nem sokkal később visszavonult a színpadi élettől. 1922-ben, ötvenéves kora körül kis híján életét vesztette egy repülőbalesetben. Egy névtelen férfi, akit csak „az impresszárió”-ként emlegettek, elvitte egy franciaországi repülőútra. A repülés jól ment, de a leszállás már nem. A gép egy fának ütközött, és lángokba borult. Az impresszárió életét vesztette, és Émilienne komoly sérüléssel egy Livarot-hoz közeli városban kórházba került. A harmincas évek elején az összes pénzét eljátszotta, és el kellett adnia ingatlanát. Idős korában Nizzába költözött, ahol 1946-ban, hetvenhét éves korában elhunyt.

Az eltartott nők királynője: La Païva

Amikor Katarina Slepzóv felment a felső-sziléziai Neudeck (ma Lengyelország) kastély padlására, valami egészen különös dologba botlott: férje előző feleségének a holttestébe. A volt feleség a tizenkilencedik század egyik legsikeresebb kurtizánja volt, és La Païvaként ismerték.

Esther Pauline Lachmann, a későbbi La Païva a moszkvai zsidó negyedben született 1819. május 7-én. Apja ruhakereskedő volt, aki lengyel kelmét árult. Nehéz időszak volt ez az oroszországi zsidóknak. Minden jogot elvettek tőlük, ha nem tértek meg az orosz ortodox egyházba, és a helyeket, ahol élhettek, szigorúan szabályozták.

Esther tizenhét évesen hozzáment Antoine François Hyacinthe Villoing-hoz, egy huszonhat éves, párizsi születésű szabómesterhez. A férfi legnagyobb vonzereje francia származása volt, ugyanis Esther kora gyermekkorától látni szerette volna Párizst. Amikor kiderült, hogy Villoing nem hajlandó Párizsba költözni, elhagyta a férfit kisfiukkal együtt, és egyedül utazott Párizsba. Thérèse-nak nevezte magát, és valószínűleg prostituáltként kereste kenyerét. 1840 körül Henry Hertz szeretője lett, aki osztrák születésű zongoraművész és zeneszerző volt. A Bad Ems nevű poroszországi fürdővárosban ismerkedtek meg. A férfi úgy mutatta be Thérèse-t családjának és művész barátainak, mint a feleségét, jóllehet soha nem házasodtak össze. Egy lányuk született, Henriette, akit Henry családja nevelt fel.

Thérèse olyan ütemben költötte Henry pénzét, hogy a férfi csakhamar a csőd szélére került. Az 1840-es évek végén a férfi féléves koncertturnéra ment az Egyesült Államokba, hogy kiegyenlítse adósságait. Thérèse általában vele utazott, de ezúttal Henry egyedül ment. Amíg távol volt, a család rájött, hogy nincsenek összeházasodva. Ennek folyományaként Thérèse-t elküldték az otthonukból, és a továbbiakban nem támogatták őket anyagilag. Egy ismerős azt javasolta a nőnek, hogy menjen Londonba, mert ott könnyen talál olyan gazdag férfit, aki eltartaná cserébe a társaságáért és szexuális szolgáltatásaiért, így Thérèse kölcsönzött néhány szép ruhát, és elindult Londonba. Mivel a sikert a bukástól csak egy vékony határvonal választotta el, így hát egy barátjától, Théophile Gaultier-től kért egy adag kloroformot, hogy véget vethessen az életének, ha balul ütnének ki a dolgok. Azonban szükségtelen volt aggódnia. Csaknem azonnal elcsábította Edward Stanleyt, Alderley második Stanley báróját, és a szeretője lett. Ezt követően több jövedelmező kapcsolata volt vagyonos férfiakkal. Amikor visszatért Párizsba, nem volt többé pénzszűkében.

La Païva megszületik

A divatos badeni fürdőben tett egyik látogatása során Thérèse megismerte Albino Francisco de Araujo de Païvát. A róla készült fotókon a férfi jól öltözött, és kackiás bajuszt visel. Nagy hangzású neve dacára nem volt nemesi címe és nem volt arisztokrata. Azonban nem sokkal a találkozásuk előtt nagy vagyont örökölt, és nőtlen volt, ami rendkívül vonzóvá tette mint lehetséges férjet. A sorsnak hála, Thérèse első férje 1849-ben kolerában elhunyt, így az asszony újra házasodhatott. Immár Pauline Thérèse Lachmann-nak nevezve magát, ő volt a szerencsés nő, akit Païva kiszemelt magának. A románc szárba szökkent, és 1851. június 5-én Párizs egy gazdag környékén össze is házasodtak. Nem sokkal az esküvő után (egy feljegyzés szerint már másnap) La Païva levelet írt újdonsült férjének, amelyben közölte, hogy a házasságot semmisnek tekinti. „Ön azt óhajtotta, hogy háljak magával, és a feleségévé tett engem. Felvettem az ön nevét és megtettem a kötelességemet. Őszintén viselkedtem. Nemesi rangot akartam, és megszereztem, de amit ön szerzett, az csak egy könnyű erkölcsű nő. Nem vihet el bárhová, és nem mutathat be akárkinek. Tehát el kell válnunk. Ön visszamegy Portugáliába. Én itt maradok az ön nevével, és maradok prostituált.” Könyörtelen levele megmutatta hideg és számító hozzáállását a férfiakhoz, akik csak pénzszerzési forrást jelentettek számára. Païva megtartott egy jókora összeget és az ingatlant, ami a házassági szerződés szerint járt neki. A férj egyedül tért vissza a szülőhazájába, Portugáliába, majd 1873-ban öngyilkos lett.

Lachmann La Païva néven vált ismertté. 1852-ben részt vett egy partin Párizsban, amit a poroszországi konzul adott, és ott találkozott egy elképesztően gazdag 22 éves porosz iparmágnással, Guido Georg Friedrich Erdmann Heinrich Adalbert Henckel von Donnersmarck gróffal. Hónapokat és több ezer frankot szánt arra, hogy útjaik Európában újra és újra keresztezzék egymást. Végül elérte, amit akart. A férfi megkérte, hogy legyen a szeretője, és megígérte, hogy megosztja vele a vagyonát, ha igent mond. Végül az asszony még ennél is jobban járt. Az előző házasságát felbontották, és két hónappal később, 1871. október 2-án feleségül ment Henckelhez. A férfi odaajándékozta neki a Château de Pontchartraint, ezenfelül éves jövedelmet és több millió frankot érő drágaköveket egy smaragd nyaklánccal együtt, amit valaha a francia uralkodónő, III. Napóleon felesége, Eugénie birtokolt. La Païva azt állította, hogy senki és semmi nem nyújtott neki akkora örömöt, mint a drágakövei. Arról volt híres, hogy a hétköznapokon akár kétmillió frankot érő ékszereket is hordott. Az egyik darabja, amit Frédéric Boucheron ékszerész készített, egy 400 gyémánttal díszített 200 karátos nyakék volt. Egy másik ékkő, amit a férjétől kapott, egy százkarátos sárga gyémánt volt. Henckel megismertette a nőt az üzleti világgal, az pedig a férfit a testi gyönyörökkel.

Kérésére Henckel egy szállodát is építtetett, amelyet aztán a nőről Hotel La Païvának neveztek el. Kézzel faragott lépcső állt benne, amelyet arannyal, márvánnyal és algériai ónixszal díszítettek. Az egyik fürdő csapjából tej vagy pezsgő folyt. Számos estélyt rendeztek itt, amelyeken olyan híres művészek jelentek meg, mint Zola, Flaubert és Delacroix. La Païva gazdagon berendezett otthona olyan kurtizánokat is vonzott, akik arisztokratákra vadásztak. Horace de Viel-Castel gróf az eltartott nők királynőjeként emlegette La Païvát.

Egy kifestett holttest

Az idő múlása mély nyomokat hagyott La Païván, habár fiatalon sem volt igazi szépség. A róla készült fotókon átlagos, néhol szigorú kinézetű nőnek látszik. A bőséges smink, amely vakolatszerűen borította arcát, nem sokat segített. Még negyvenéves sem volt, amikor azt mondták, hogy úgy néz ki, mint egy bepúderezett és kifestett öreg kötéltáncos. Tíz évvel később valaki azt találta mondani róla, hogy olyan, mint egy kifestett hulla.

Az egészsége 1880 táján kezdett leépülni. Szívbetegsége miatt elhízott. Orvosai meggyőzték, hogy hagyja el a párizsi sürgés-forgást, és költözzön Henckel családi otthonába, a neudecki kastélyba, Felső-Sziléziába. Soha nem tért vissza Párizsba. Amikor 1884. január 24-én meghalt, férje nem tudott elszakadni tőle. Bebalzsamoztatta a nő testét, és magánál tartotta. Azt mondják, minden éjjel sírt utána. Évekkel később a második felesége belebotlott a holttestbe, mialatt a padláson nézelődött. 1904-ben a La Païva hotel az Avenue de Champs-Élysées 5 alatt a Travellers Clubnak adott otthont, ami egy szervezet volt gazdag utazóknak, és jelenleg étterem működik benne. A 2000-es évek elején eredeti pompájában újították fel, Etienne Poncelet, a párizsi műemlékek főépítészének a tervei nyomán, állami finanszírozásból.

A kaméliás hölgy: Marie Duplessis

Marie Duplessis csupán 23 évet élt, de olyan nagy hatása volt korára, hogy Alexandre Dumas A kaméliás hölgy című regényét is ő ihlette.

1839-ben Alphonsine Rose Plessis csinos, tizenöt éves lány volt, aki ruhaboltban dolgozott Párizsban. Fiatal kora ellenére igen nehéz családi háttere volt. A normandiai Nonnant nevű kis faluban született parasztcsaládban. Anyja elhagyta erőszakos apját, és Párizsba szökött. Amikor Marie nyolcéves volt, anyja elhunyt, és őt egy rokonhoz küldték. Amikor tizenkét éves volt, valószínűleg egy farmon dolgozó munkás vette el a szüzességét. Amikor a gyámja észrevette ezt, elküldte apjához, aki mosónői állást szerzett neki. Nap mint nap reggeltől estig mosott és vasalt. Amikor betöltötte tizennegyedik életévét, apja elköltöztette egy ismerőséhez. Később a munkaadója felfedezte, mekkora nyomorban él, és felmondott neki. A lány elszökött otthonról, és szolgálói állást talált magának, de néhány hónap után az apja megtalálta, és elvitte, hogy egy másik férfival éljen.

A hatóságok kisvártatva faggatózni kezdtek az apjánál, hogy a lány milyen körülmények közt él és mennyire viseli gondját, így elköltöztette Párizsba, ahol rokonok gondjaira bízta. Ők találtak neki állást egy ruhaboltban. Nem sokkal később apja visszautazott Normandiába, és szifiliszben elhunyt. Alphonsine boldog volt, hogy végre megszabadult tőle.

Csekélyke keresete, amit a ruhaboltban kapott, nem volt elég ahhoz, hogy kényelmes életet éljen, így a lány más módon szerzett pénzt. Pár hónappal később egy új lakásba költözött, amit egy bizonyos Monsieur Nollet fizetett, egy helyi étterem tulajdonosa. Egy szolgálót is alkalmazott, aki elsősorban azzal volt megbízva, hogy kémkedjen a lány után és mindent jelentsen Nollet-nek. A lány azt mondta egy barátjának, hogy azért választotta a prostitúciót, mert ez volt az egyetlen módja annak, hogy olyan életet éljen, amire igazán vágyik, de mikor a rokonai megtudták ezt, kitagadták.

Alphonsine annyira szép volt, hogy felkeltette a férfiak figyelmét. Azt mondják, vékony, porcelánbőrű, elegáns szépség volt, sűrű gesztenyebarna hajjal, ami a földig ért. Amikor ráeszmélt a vonzerejére, és arra, hogy ezzel sok pénzt kereshet, megtanult írni és olvasni, és közéleti ügyek terén is jól informált lett, hogy tudjon miről társalogni a férfiakkal. Felkészítette magát arra, hogy kurtizánként éljen, nem csak közönséges prostituáltként. Némelyik szeretője segítette is ebben. Például Duc de Guiche műveletlen parasztlányból úrihölggyé szerette volna nevelni. Azt akarta, hogy egyenrangú legyen vele, ezért zongora- és táncleckéket vetetett vele, valamint jobb lakásba költöztette, és így megszabadította Nollet-tól.

Ebben az időben változtatta nevét Marie Duplessisre. Új neve nagyon hasonlított apja nevére, akit Marin Plessisnek hívtak. A lányok, akik a prostitúciót választották, gyakran változtatták meg nevüket, részben amiatt, mert egzotikusabb hangzású nevet szerettek volna, részben pedig mert a családjukat és a barátaikat nem akarták megszégyeníteni. Egy ilyen álnév azért is hasznos volt, hogy elkerülje a hatóságok figyelmét. Szerény múltja ellenére Marie előszeretettel és nagyvonalúan költötte szeretői pénzét, akiket néha a csőd szélére sodort.

Eleganciája, természetes kifinomultsága miatt szívesen látták előkelő társaságokban, mialatt szakmabeli társait nem annyira. Nem volt részeges vagy szószátyár, mint annyian kortársai közül. Írókkal, művészekkel, politikusokkal érintkezett, többek között az ifjabb Alexandre Dumas-val, akinek 1844 szeptemberében szeretője lett. A férfi azonnal felfigyelt rá, amikor színházba ment egy másik szeretője társaságában. Viszonya lett a lánnyal, de Dumas utált egy szerető lenni a sok közül. Sajnos nem volt elég gazdag ahhoz, hogy eltartsa a lányt. Végül belefáradt abba, hogy osztozkodnia kell, és 1845 augusztusában szakított vele.

Marie mindig fehér kaméliákkal ékesítette magát, amikor az Operába ment, azért, hogy kiemelkedjen a tömegből, így a potenciális szeretőjelöltek könnyen észrevették. A lány halála után Dumas róla mintázta Marguerite Gaultier karakterét. A regény alapján egy színművet is írtak, ami Verdi Traviatáját ihlette. Ugyanez a történet egy Camille című filmet is inspirált 1936-ban, amiben Greta Garbo játszott.

Egy 1845-ös spabeli látogatásán Marie találkozott egy idős gróffal, Gustav Ernst von Stackelberggel. A gróf meg akarta menteni a lányt a prostitúciótól, mert Marie elhunyt lányára emlékeztette. Lakást ajánlott neki, és annyi jövedelmet, amennyit csak óhajt. Marie eleinte elfogadta az ajánlatot, de később képtelen volt a megállapodáshoz tartani magát. Talán az erkölcsös életet túl színtelennek és eseménytelennek találta, nem úgy, mint az előző életét. Vagy az is lehet, hogy annyi pénzt akart felhalmozni, amennyit csak lehetett rövid élete alatt – tudta, hogy tuberkulózisban szenved, és korán meg fog halni. De a legvalószínűbb az, hogy Marie extravagáns költekezése túlhaladta a gróf által fizetni kívánt járadékot, így a lánynak más bevételi forrásra is szüksége volt.

1845 áprilisában meglátogatott egy zongorahangversenyt Liszt Ferenc előadásában, és elhatározta, hogy összebarátkozik vele. Ellentmondásos történetek szólnak arról, hogyan is találkoztak. Egy elbeszélés szerint a színház előterében a nő észrevette Lisztet, és áttörtetett a tömegen, majd megállt mögötte és beszélni kezdett hozzá. A szimpátia kölcsönös volt, és közösen estélyeket rendeztek Marie otthonában. A férfi zongoraleckéket adott Marie-nak. Természetesen többet érzett iránta, mint a többi tanítványa iránt, később pedig azt mesélte, hogy Marie volt az első szerelme. Pár hónap után elváltak útjaik, mert Lisztnek vissza kellett mennie Weimarba dolgozni.