IGNOTUS

VÁLTOZATOK A G-HÚRON

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

Tartalom

I. Auguszt.

II. Itt a tavasz.

III. A dicsőség napja.

IV. Itt az ősz.

V. A halálról.

VI. A plebános.

VII. A fájdalomról.

VIII. A gyermek.

IX. Epilog.

I.
Auguszt.

- Tom Belling halálán. -

Tom Belling, amig csak azt hallottam, hogy meghaltál, s a halhatatlan Auguszt kitalálója s első megjátszója szegényen, betegen s elfeledten halt meg az óriás Berlin valamelyik külső városában, nem gondoltam többet, mint ennyit: isten nyugosztaljon, szegény Tom Belling, halálodban is stilszerű voltál!... De most, hogy halálod után menten megindul az oknyomozás, mely a halottakról oly kéjjel szedi le a halhatatlanság utólagos keresztvizét, s kárörvendve bizonyítja be, hogy nem voltál se Tom Belling, se Dummer Auguszt; hogy egyáltalában nem voltál senki és semmi; hogy meghalni meghalhattál, de élni semmi esetre sem éltél: ennyi stilszerüség, még a halál után is - ez már föllázít, s elkeserít. Ez rád vall, Tom Belling; hogy még annyit sem akarnak elismerni rólad, hogy nevetséges voltál. Rád vall, hogy minekutána vagy hatvan esztendeig készültél neki az életnek, elébb elkészültél vele, mintsem megkezdted volna. S rád vall az is, hogy minekutána sohasem kértél, sohasem vártál, sohasem akartál semmit az emberektől; soha senkinek kenyerét a szája elől el nem etted, soha egy filléredhez nem tapadt senkinek vére, könnye vagy verejtéke - legalább nem a másé, legfeljebb a magadé, ki soha egy tallért zsebre nem vágtál, a miért kinos keservesen becsülettel meg ne dolgoztál volna: hogy most halálodban úgy bánnak veled, mint valami agyafurt csalóval, ki megszökött a saját igéretei elől, s beváltatlan hagyta ideát a váltóit. Vagy nem igaz - nem voltál ilyen, vagy nem így bánnak veled, s mindezek csak az én szánakozó képzeletem önkéntes kitalálásai? Lehet, de én nem is terád gondolok, hanem a szegény Augusztra, ki - akár te találtad ki, akár más, a bohóczok akár jól mimelik, akár rosszul, s a közönség magára ismer benne vagy nem: voltaképpen Shakespearenek kellett volna megirnia, hogy egy nagy emberi családnak örök tragédiáját testesítse meg benne. Coriolánus az önérzet áldozata, Otello a féltékenységé, Macbeth a nagyravágyásé, Auguszt pedig az időé. Vagyis azé, hogy nem ér rá semmire, mert az ember élete roppantul rövid.

Ez az augusztság tulajdonképpen való fővonása. Gondolom, az augusztsága már gyerekkorában megkezdődik, fölmenő ágon. Például bizonyára megtörténik, hogy kedves papája így szól kedves mamájához; „Kedvesem, attól félek, hogy mi a mi kis Ágostunkat nagyon elhanyagoljuk. Egyelőre járja csak végig a Rottenbiller-utczai elemi iskolát, de esztendőre, ha isten éltet, nevelőt fogadunk melléje, valami fiatal jezsuitát talán; azonkívül bebiztosíttatom a fiút vagy tizezer forintra, hogy ne álljon úgy, mint az ujjam, ha kilép az életbe. Van is egy ismerősöm az Első Magyarnál, az megcsinálja nekem ezt a dolgot. Jövő héten fölmegyek hozzá!” A fiatal jezsuitából rég öreg páter lett, de sohasem volt alkalma a kis Augusztot nevelni. A dolog elhuzódott egyik évről a másikra, csak úgy, mint a biztosítás egyik hétről a másikra, s az egész Auguszt család megdöbbent, mikor a szegény Ágoston úrfi egy szép napon mégis csak úgy lépett ki a világba, árván, mint az ujjam.

S ettől fogva az ifju Auguszt mind halálig arra készült, hogy majd hozzáfogjon az élethez. Példáúl így szólt magához: „Érzem, hogy míveltségem s neveltetésem nagyon fogyatékos. Ezt pótolnom kell okvetetlen. Mint az ifjú Lessing, én is megtanulok tánczolni, víni és lovagolni, s mint az ifjú Goethe, megtanulok olaszul, francziául, angolul, szerbül, latinul, görögül és héberül. Azt hiszem, ha ezekkel megleszek, bátran eljárhatok társaságokba, hogy ott ifjú hölgyeknek udvaroljak, s elkápráztassam őket jó modorommal s ritka készségeimmel. Holnap elmegyek a vívómesterhez, a tánczmesterhez, a lovardába, az egyetemre, az akadémiai könyvtárba, a Berlitz-iskolába, a Szabad-Liczeumba s a hugomék jourjára. Okvetetlen.” És tudja isten, mindig jő közbe valami, s az ifjú Auguszt sohasem ér rá, hogy kipótolja a neveltetése hiányosságait s elmenjen a társaságokba, hogy ott ifjú hölgyeknek udvaroljon. Egyszerűen nem ér rá.

Miért nem ér rá? Ha azt valaki meg tudná mondani! De bizonyos, hogy nem ér rá. A munkától nem ér rá, hogy éljen, s az élettől nem ér rá, hogy dolgozzon. Mert nem igaz, hogy az Auguszt oly dologtalan lebzselő volna, mint amilyennek a czirkuszok mutatják. Ó nem, az Auguszt dolgozik, sőt sokat dolgozik s nem is rosszul - csakhogy annyi a dolga, hogy mindig kénytelen elsietni, amit csinál. Lassankint, amint az élet sorra lenyiszszantja a reménysége bimbait; amint sohasem következik el a nap, melyen minden adósságait egybe konvertálva, megszabadulhatna a kinzó pénzbajoktól; amint az a nap is késik, melyen bonyolódott szerelmi ügyeiben egy gordiusi gorombasággal rendet szerezzen; amint azt a napot is egyikről a másikra tolja, melyen elrendezze ruhatárát, hónapos butorozott rókalyuk helyett tisztességes lakásba menjen lakni, feleljen az asztalán fölhalmozott levelekre, fölmondjon az inasának, a ki meglopja s általában valami állandóságot teremtsen provizóriumokból összefüződő zaklatott életébe - lassankint, mondom, csak egy vágya s egy reménysége marad: hogy valami véletlenség, örökség vagy sorsjáték olyan sorsba juttatja, hogy egy félesztendeig nem kell kenyérért dolgoznia. Bizonyos benne, hogy e félesztendő alatt olyan alapokra tudná helyezni s olyan keretekbe tudná beilleszteni az életét, hogy azontúl függetlenül dolgozhatna és értékeset alkothatna - de ez a félév egyre késik, esztendőről-esztendőre, míg végre mind elfogy az az ötven-hatvan esztendő, amit emberéletnek neveznek.

Haj, s a szegény Auguszt nem ostoba s jól látja, hol a dolgok bibéje. Jól látja, hogy a kik az életben nem Augusztok, az erejük titka az, hogy tudnak bánni az idővel. Az Auguszt példáúl könyvet vásárol, s előre örül, mily gyönyörüséggel fogja elolvasni. Lapozgat is benne, kóstolgatja, mint a gyermek a mézet, de aztán nem ér rá, hogy elolvassa. A nem Auguszt ez alatt már el is olvasta a könyvet, mert az időbeosztásának az a titka, hogy ő minden dolgot egyszer végez s egyszerre végez vele. Vagy meglát Auguszt az utczán egy ifju hölgyet s elhatározza: Ezen hölgynek udvarolni fogok. Ez alatt, a ki nem Auguszt, már udvarolt volna azon hölgynek s Auguszt úr annál kevésbé jut hozzá, hogy udvaroljon neki, mert akárhova érkezik, már ott találja azokat, a kik nem Augusztok, s ő finom mosolylyal vonul vissza, mert sokkal gőgösebb, hogysem valakivel versenybe ereszkednék. Igy sétálnak aztán a korzón matrózruhás kisfiúk, kiknek nem az Auguszt az apja; így alakulnak részvénytársaságok, miknek nem az Auguszt az igazgatója; így irnak a Plutarchosok párhuzamos életrajzokat, melyeknek sem görög, sem római hőse nem való az Augusztok közül, mert az Augusztok már a régi görögök idejében sem jutottak ahhoz, hogy olyan életet éljenek, mit érdemes volna megírni. Mert ők nem is élnek, csak eltöltik az életüket: várakozással, aminek czélja nincs, reménységgel, aminek gyökere nincs, elhatározással, aminek ereje nincs, erőlködéssel, aminek foganatja nincs; haraggal, aminek jogossága nincs, és fajdalommal, aminek orvossága nincs. Mert a halál nem orvosság, hanem csalás, bevenni érezzük ugyan a keserüségét, de hogy azért enyhületet adna, azt már nem érezzük.