Prológus

2004. JÚNIUS ELSEJÉN egy kivételes logikai képességekkel rendelkező magyar üzletember asztalán megcsörrent a telefon. A beszélgetés lényegében afféle környezetelemzés volt, és egyik fél sem számított rá, hogy bármi lényeges vagy fontos dolog elhangzik. De mivel az elemző, aki aznap telefonált, derűs természetű ember volt, és bizakodva tekintett a jövőbe – talán egyedül az iraki helyzetet leszámítva –, hát vidáman fecsegett összevissza mindenféléről, és akkor egyszer, csak úgy mellesleg, megemlítette Hans Rekke professzor nevét.

– Hallom, Rekke szaglászik Claire Lidman halálával kapcsolatban.

Mindössze ennyi hangzott el. Ez mégis elég volt, hogy a magyar üzletember úgy érezze, megfordul vele a világ.

De a történet természetesen sokkal régebben kezdődött.

Egy

HANS REKKE AKKOR még csak tizenkét éves volt.

A hó úgy zuhogott, mintha sosem akarna elállni, amikor a hatalmas bécsi ház kapuján megszólalt a csengő. Doktor Brandt, Hans matematikatanára lépett be a kapun egy túlméretezett szőrmekucsmában, mellette egy göndör fürtös, sötét szemű, átható tekintetű fiú állt, Rekkével nagyjából egykorú. Doktor Brandt Gáborként mutatta be a gyereket, Hans pedig udvariasan felé nyújtotta a kezét.

Ami aztán ott is maradt a levegőben.

A fiú egyszerűen ellépett mellette, könnyedén, elegáns léptekkel, akár egy kecses nagymacska. Volt benne valami fenyegető, és Hans nem értette, mi folyik itt. A fiú tekintete zöld fényben izzott, minden mozdulatából sütött a készenlét, egyfajta éberség. A gyerekeket leültették a könyvespolcnál álló nagy íróasztalhoz, a Beethoven-mellszobor elé, és ekkor lassacskán kezdett kiderülni, hogy miről is van szó.

Úgy tűnt, a vendég fiú valamiféle matematikai őstehetség, és a professzor arra gondolt, hogy a két fiú versenyezzen egymással, mérjék össze a tehetségüket. Doktor Brandt kiosztotta a feladatot – a matematikai végtelenről szóló Cantor-paradoxonnal kapcsolatosan –, és abban a pillanatban valósággal tapintani lehetett a feszültséget. A vendég fiú, Gábor, izgalomtól remegve azonnal munkához látott. Hans nyugton maradt, szinte bénultan ült, bámulta a srác vállizmainak vonalait.

– Te miért nem írsz? – kérdezte doktor Brandt.

– Majd írok – felelte Hans.

De ehelyett belemerült a gondolataiba. A fiú lényének rejtélye jobban vonzotta, mint a matematikai probléma: csodálkozva figyelte, hogy a vendég milyen villámgyorsan számol, virtuóz módon, és Hans arra gondolt: Hadd nyerjen! Mit érdekel? De legbelül valami benne mégis vissza akart vágni, és lassan-lassan nekilátott a feladatnak. A végén elégedett volt magával, jól ment, gondolta, nem kiválóan, de egész jól. Ám amikor felpillantott, szembe találta magát Gábor győzelemittas tekintetével.

– Le vagyok nyűgözve, fiúk! Mit szólnátok húsz perc szünethez? Azalatt megismerkedhettek egymással – javasolta doktor Brandt szemmel láthatóan elégedetten, mire Hans és Gábor felöltöztek, és kimentek az udvarra, lépteik alatt csikorgott a fagyott talaj.

Óriási pelyhekben hullott a hó. Hideg volt, és Hans hirtelen meghallott egy alig hallható, gyenge sípolást, egy négyvonalas G-t, minden harmadik vagy negyedik kilégzésnél lehetett hallani. A sípoló lélegzetvétel sebezhetőségre utalt, amely éles ellentétben állt a fiú energikus kisugárzásával.

– Mit sportolsz? – kérdezte Hans a vendéget.

Gábor elgondolkodott.

– Önvédelmet.

Hansnak ez túlságosan tág fogalom volt.

– Hogyhogy önvédelmet? – kérdezte.

– Megmutathatom.

Gábor teste megfeszült, a lélegzetvételében az a gyenge sípolás egy fél hanggal lejjebb süllyedt, most fiszként szólt, és ez elterelte Hans figyelmét. Abban az időben ez átokként ült rajta. Amikor a környezetében változtak a hangok, kényszeresen nekiállt az elemzésüknek. Ezért nem volt résen, amikor Gábor megragadta.

Mintha egy hurokcsapdába szorult volna. Hatalmas erővel körbefordult és a földre csapódott, és néhány másodpercig vakon pislogott. Aztán felrémlett odafent Gábor szeme: ezúttal elégedetten, jóllakottan nézett rá, mint egy ragadozó, amely elejtette a zsákmányát.

Aztán egyszer csak eltűnt, és Rekke sokáig feküdt a földön, fájdalmasan sajgott a tarkója, és csak harmadik vagy negyedik próbálkozásra sikerült lábra állnia, hogy visszatámolyogjon a házba. A haja ragacsos és nedves volt, sokáig állt a földszinti fürdőszoba kádja előtt, és próbálta elállítani a vérzést. Mire visszament a könyvtárba, el is telt a tizenöt-húsz perc.

Doktor Brandt az íróasztalnál ült, és eltúlzott mozdulatokkal, csalódottan sajnálkozott, hogy Gábor hazament. Ezért aztán észre se vette, hogy Rekke megsérült. Egyébként az édesanyja sem, aki aznap egész este néhány ékszer keresésével volt elfoglalva, amelyek érthetetlen módon eltűntek.

Kettő

MICAELA VARGAS KÖZRENDŐR Stockholm Husby nevű külvárosából beköltözött Hans Rekke professzorhoz a belvárosi Grevgatanon levő lakásba, Stockholm puccos részére, amin minden ismerőse felhúzta magát, és pletykálni kezdett. De most már legszívesebben elköltözött volna.

Rekke szánalmas volt és depressziós, alig jött elő a hálószobájából. Amint egy kicsit összeszedi magát, gondolta Micaela, elmegy, és elhozza a cuccait. De előbb még be akarta fejezni az ügyet, amit elkezdtek. Egy nőről volt szó, akit halottá nyilvánítottak, de most lehetséges, hogy feltűnt egy frissen készült nyaralási fotón Velencében, és bár Micaela tulajdonképpen nem hitt az egészben, volt valami a történetben, ami mégsem hagyta nyugodni.

Ezért aztán elment a Bergsgatanon fekvő rendőrkapitányságra, hogy beszéljen Kaj Lindroos nyomozóval, aki tizennégy évvel ezelőtt vizsgálta az ügyet. De Kaj Lindroos késett, és ezen a nő cseppet sem lepődött meg. A pasas már a telefonban is mogorvának és ellenségesnek tűnt, úgyhogy Micaela kissé elanyátlanodva álldogált a földszinti portánál, és kifelé bámult az utcára. Egy vidáman kiáltozó ballagó diákokkal megtömött teherautó húzott el az épület előtt. 2004 június ötödike volt, ragyogó nyári nap, és Micaela már épp menni készült, amikor egy hangot hallott a háta mögül.

– A magánnyomozó kollégához van szerencsém?

A nő megfordult, és kezet rázott a férfival. A nagy barna szemű, hátrafésült szőke hajú rendőr fiatalabb volt, mint Micaela képzelte, alig múlhatott ötven, de egyben lepukkantabb is. Úgy bámult a nőre, mintha éjjel három óra volna. Micaela összébb húzta magán a farmerdzsekit.

– Köszönöm, hogy fogad – mondta.

– Claire Lidman meghalt – felelte Kaj Lindroos.

– Valószínűleg. De szerintem a dolog mégis érdekes – felelte a nő, és megtapogatta a belső zsebét. – Ígérem, rövid leszek.

Lindroos nyomozó zavartalanul stírölte tovább a nő mellét.

– Bármilyen hosszú lehet. De én nem hiszek ebben az egészben.

Micaela arra gondolt, bárcsak lenne nála valami, amit lenyomhatna a pasas torkán.

– Talán ránézhetne a fényképre, mielőtt úgy dönt, hogy nem érdekli a dolog – mondta, és követte a férfit a liftbe.

KAJ LINDROOS RÁNÉZ majd a fényképre, persze, hogy ránéz, és egyébként tiszta röhej, hogy így felcseszi az agyát azon, hogy a csaj ilyen fiatal, a tetejébe meg még bevándorló is. Másfelől viszont nem volt egyszerű dolog leküzdenie az előítéleteit, főleg ha a Lidman-nyomozásról van szó. Ez volt egész pályafutásának a nagy kudarca, és kétségtelenül volt valami furcsa a történetben annak idején. Egy gyönyörű, magasan képzett nő, aki előzőleg a gazdasági élet fejeseivel tárgyalt, tizennégy évvel ezelőtt egyszer csak eltűnt – hogy aztán a szétégett hullája néhány hónappal később felbukkanjon egy spanyolországi tartálykocsi-balesetben. Naná, hogy milliószor törte rajta a fejét. Habár… a kurva életbe, le van szarva, ez már történelem, és különben is péntek délután van. Indulnia kéne haza, jól berúgni, és esetleg a csajra is rámászhatna. Egy próbát megér.

– Szóval fiatalkorú bűnelkövetőkkel dolgozik – mondta.

– A szabadidőmben próbálok mást is csinálni.

– És jól megy?

– Nagyon.

– El tudom képzelni. Tetszik a farmerdzsekije – tette hozzá a férfi, de igazából a nő mellére gondolt; újra végigmérte tetőtől talpig.

A lába lehetne hosszabb, és az sem ártana, ha többet mosolyogna, de kár lenne panaszkodni.

Beléptek a férfi irodájába, és Kaj gyorsan elpakolt egy kicsit az íróasztalon. A nyitott ablak alatt az ünneplő diákok ordibáltak a teherautókon. A férfinak kedve lett volna valami epés megjegyzést tenni rájuk, de nem akart öregnek tűnni.

– Buliznak – mondta. – Az ember szinte azt kívánja, bárcsak ott lenne.

– Szinte – felelte a nő.

– Maga is kiabált, amikor ballagtak?

– Ahogy a torkomon kifért.

– Nem volt túl régen, igaz? – folytatta a férfi, de azonnal meg is bánta.

Tessék, már megint ugyanaz a bosszantó megjegyzés, ugyanaz az önkéntelen célzás, hogy a nő túl fiatal és tapasztalatlan ahhoz, hogy mindenféle elméleteket állítson fel arról, hogy Claire hogyan támadt fel a halálból. De most már mindegy.

– Ezzel meg mire céloz?

– Semmire – felelte a férfi. – Csak az én időmben a fehér diáksapka reakciósnak számított. Most meg hirtelen mindenki ilyet akar.

– Valóban? – mondta a nő közönyösen.

– Úgy tűnik, mostanában divat a lázadás.

– Igen?

– Szereti Ulf Lundellt?

– Kicsodát?

Ezek a külvárosi migráns csajok semmit nem tudnak Svédországról, gondolta a férfi.

– Na, akkor mi lenne, ha belevágnánk? Legalább túlleszünk rajta – folytatta a férfi; a hangjában még érezhető volt a bosszúság. A nő erre végre rábólintott. Benyúlt a dzsekije belső zsebébe, és előhúzott egy fényképet.

A férfi egy pillanatra megrettent. Hirtelen nem is tudta, miért. Ugyan, nyugtatgatta magát, ez teljességgel lehetetlen. Annak idején készült halotti bizonyítvány, volt DNS-vizsgálat, és a saját szemével látta a holttestet. Ki van zárva, hogy Claire Lidman újra elegáns piros kabátban sétafikálgat valahol.

Három

HANS REKKE a Pathétique adagióját játszotta a zongorán. Ám alig néhány perc múlva abba is hagyta. A darab már nem szólította meg, de ez valószínűleg nem Beethoven hibája. Már semmi nem nagyon szólította meg. Felállt, és azon töprengett, merre induljon. Jobbra vagy balra?

Az élete mostanság efféle döntések sorozatából állt. Lefeküdjön, vagy még maradjon fent? Odakint egy kocsi riasztója vijjogott, a falon ketyegett az óra, tik-tak, tik-tak, mintha az orra alá akarná dörgölni, hogy hány másodpercet pazarol el teljesen értelmetlenül.

Hol az ördögben van Micaela? Már vagy egy hete nem látta. Lehet, hogy hazaköltözött? Ugyan ki hibáztathatná ezért? Ő bizonyára rettenetes társaság volt a nőnek, gondolta Rekke. De azért bántotta a gondolat. Úgy döntött, kimegy a konyhába, és iszik egy pohár bort, és annyira durva volt a helyzet, hogy már ezt is a tettrekészség jeleként értékelte. De nem lett belőle semmi. Ehelyett elkanyarodott a fürdőszoba felé, és kinyitotta a gyógyszeres szekrényt. El innen! Csakhogy a kezei önálló életre keltek, és kivették az új tablettákat, amiket Freddie-től, pokolbéli orvosától szerzett.

Oxycontin, vagy mi a neve, a leírás szerint szinte alig okoz függőséget. Kis hamis, gondolta magában, aztán lerogyott a vécéülőkére, és hagyta, hogy megrohanják az emlékek; természetesen nem kellemes emlékek, csak még több szorongást keltő régi limlom, mint például azok a réges-régi bécsi napok, amikor olyan sűrűn hullt a hó. Hát már soha nem fogja elfelejteni? Felállt a vécéülőkéről, és hallgatózni kezdett. Hall valamit? Igen, abszolút. Lépéseket a lépcsőházból, méghozzá ismerős lépéseket.

Odakint a lánya, Julia cipősarkai kopogtak a kövön, ugyanolyan ritmusosan, mint mindig, vagyis… most figyelmesebben hallgatott… talán mégsem. A lépések lelassultak, már nem volt bennük lendület vagy az a szokásos ifjúi hév, és Rekkének eszébe villant, hogy Julia az utóbbi időben olyan gondterheltnek tűnt. De a régi emlékek ködfátyolként telepedtek a gondolataira, úgyhogy nem jutott eszébe, mondott-e erről a lánya valamit.

Gyorsan megigazította a haját, és kiment az ajtóhoz. De ki se kellett nyitnia: Julia maga jött be, a férfi pedig még mindig kissé ködös tekintettel szemügyre vette. A lányon lyukas térdű farmernadrág és turkálóból vett bőrdzseki volt, lábán röhejesen magas sarkú fekete cipő. Ráadásul túlságosan harsányan volt kisminkelve. Fázósan húzta össze magán a dzsekijét.

– Szervusz, szívem. Esik a hó? – üdvözölte a férfi, és a lány vállára sandított: mintha pár hópihét fedezett volna fel rajta.

– Ez most vicc volt?

– Igen – mondta zavartan a férfi. – Hát persze.

Kitárta a karját, hogy megölelje a lányt, de az kikerülte, és ellépdelt mellette.

– Nyár van, apa.

– Persze, hogy nyár van.

– Vagy talán a fejedben havazik? – folytatta a lány, és ezzel sajnos a fején találta a szöget.

De most aztán muszáj visszatérnie a jelenbe. Itt van a kislánya, akit most közelebbről is szemrevételezett. A gyerek nyilvánvalóan lefogyott, és Rekkének nem tetszett a dolog. A test sanyargatása náluk afféle családi hagyomány volt. Az anyja természetesen erénynek tartotta, az elegancia és a felsőbbrendűség jelének. De Rekke pontosan tudta, hogy ez az erény olykor halálos rettegést leplez, végzetes függőséget, az egyetlent, amelyről valami fogalma volt.

– Kis szívem – mondta a férfi. – Gyere, ebédeljünk.

– Csak nem te fogsz főzni?

Volt a lány hangjában valami tüskés dac, a vékony karokban valami eddig ismeretlen feszültség.

– Dehogynem – felelte az apja, a konyha felé irányozta lépteit, és kinyitotta a hűtőt. – A kétbalkezességemen jól szoktál mulatni. Egyébként meg Hanssonné biztosan készített valamit. Ezt például – kukkantott bele egy tálba a középső polcon. – Rizottó – jelentette. Beleszagolt. – Fehérborral, zöldségalaplével és parmezánnal. És ezt nézd meg – villanyozódott fel. – Sült gomba rukkolával, valóságos lakoma.

– Nem, nem, mennem kell.

– De hát még csak most jöttél. Beteszem a mikróba. Még egy pohár borral is megkínálhatlak, elvégre most nemrég töltötted be a tizenkilencet, ugye?

Rekke szélesen vigyorgott, szétszórtabbnak tettette magát, mint volt, de Julia nem igazán volt vevő rá.

– Csak azért jöttem, hogy elmondjak valamit – bökte ki Julia, mire az apja kővé dermedt, kezében a rizottóval, mintha sejtené, hogy most valami nyugtalanító dolog következik.

De talán csak annak a régi télnek az emléke nyomasztja még mindig. Összeszedte magát, és próbálta a nyugodt, megbízható apa képét magára ölteni, mintha nem épp az imént nyomta volna tele magát opiátokkal.

Négy

NEM KELLETT VOLNA idejönnöm, gondolta magában Micaela. Nem lett volna szabad hagynom, hogy belerángassanak ebbe az egészbe.

De persze pontosan emlékezett, mikor kezdődött. Május tizedikén este, körülbelül fél tízkor, amikor az özvegy Samuel Lidman fent volt náluk a Grevgatanon, és lecsapta az asztalra a nyaraláson készült fényképet. Kínos pillanat volt. Samuel Lidman hangosan lihegett, homlokán és az ingmellén kiverte a veríték. Barna kordbársony öltönyt és frissen suvickolt cowboycsizmát viselt, és bár nyaktól lefelé imponáló jelenség volt, szoborszerű izmokkal, szeme csüggedten meredt ki sötétvörösre pirult arcából. Nem volt nehéz együttérezni vele.

– Nézzék csak meg jó alaposan – mondta Lidman. – Vannak nálam más képek is. Nézzék a fülét, az orrát és a száját, egészen elképesztő.

Nem kis dolgot szándékozott bebizonyítani. A felesége tizenhárom és fél éve meghalt: nem úgy, hogy eltűnt és nyoma veszett, hanem úgy, hogy a foglenyomata alapján azonosították, és eltemették a solnai katolikus temetőben. Mindent összevéve – ahogy Rekke kifejezte magát – meglehetősen ambiciózus projektnek tűnt a nő feltámasztása. De Samuel minden jel szerint pontosan erre készült a velencei nyaralási fotó hátterében felbukkanó piros kabátos nőre mutogatva.

– Na, látják? Látják?

– Abszolút – felelte Rekke. – Hadd nézzük meg jobban.

Micaela azt hitte, a professzor majd a lehető legkíméletesebben szétoszlatja a hiú ábrándokat. Rekke végül is ízig-vérig úriember, aki senkit nem szeret megbántani, Samuel pedig úgy festett, mint akinek az élete múlik ezen.

Samuel kétségtelenül sokat szenvedett. Fülig szerelmes ifjú házas volt, amikor Claire se szó, se beszéd faképnél hagyta. Mindez régen történt, 1990 őszén. De a sebet újra meg újra feltépték, és való igaz, a történet valahogy sehogysem állt össze. Claire igazi szépség volt és nagy tehetség, aki üstökösszerű karriert futott be. Vezető elemző volt Svédország egyik legnagyobb bankjánál, a Nordbankennél, közvetlenül a vezérigazgató, William Fors alatt dolgozott. Akkoriban – a kezdődő pénzügyi válság idején – Claire kölcsönöket hajtott be és hitelbiztosítást végzett ingadozó nagyvállalatok és üzletemberek körében. Stresszes munka volt, de élvezte, mesélte Samuel. A felesége egy harcos volt, és nagy spíler, és a férfi biztosította őket, hogy boldog volt a házasságuk. Olyanok voltak, mint két eggyé forrt lélek, ahogy megfogalmazta.

Azonban egy este Claire elment otthonról, hogy feladjon a Londonban élő nővérének egy levelet, és soha többé nem jött vissza. Egyszerűen eltűnt, nyom nélkül. A rendőrség már másnap lázas nyomozásba kezdett. Borzalmas hetek voltak, mondta Samuel. Mégis visszavágyott azokba a napokba, mondta, mert akkor még legalább a múltja megvolt. A Claire-rel együtt töltött idejük még tiszta volt és csodás. De azt is elvették tőle. A legnagyobb nyomozás kellős közepén egyszer csak érkezett a nőtől egy üzenet, nem egy olyan hosszú levél, amit a nővérének írt, csak egy egyszerű levelezőlap, hátoldalán Cézanne egy festményével, a Gardanne-motívummal, amelyen Claire azt írta, hogy elege van, elhagyja a férjét.

Ez még jobban fájt, mintha meghalt volna, mondta a férfi, és nem sokkal később fogta magát, és elutazott. Zarándokútnak hívta a dolgot, több hétig nem volt elérhető. Amikor aztán végül hazatelefonált Bombay-ból, megtudta, hogy Claire meghalt egy tartálykocsi-robbanásban San Sebastianban, és akkor még lehetősége lett volna utoljára látni a nőt, és hazaérni a solnai temetésre.

De Samuel akkor már nem akarta látni.

– Akkor ő már nem létezett a számomra – mondta, és az sem segített a dolgon, hogy a holttest súlyosan megégett a tűzben. Samuel magasról tett az egészre, és folytatta az utazgatást.

– Ez volt életem legsúlyosabb tévedése – mondta. – Így be tudtak csapni.

Nem volt könnyű követni a férfi észjárását. Hisz Claire nővére, az édesanyja és Kaj Lindroos felügyelő valamennyien azonosították a holttestet, de Samuel egyre megszállottabban kezdte azt hinni, hogy Claire valahogyan mégiscsak él. Nyilvánvalóan amiatt, hogy nem tudott elbúcsúzni tőle, de hozzájárult az a tény is, hogy valaki kellett, hogy segítsen Claire-nek elutazni Svédországból. Máskülönben hogyan tudott volna nyom nélkül eltűnni, egyszerűen köddé válni? Az egész dolog attól még ugyanolyan nyakatekertnek tűnt, és Micaelának eszébe jutott, hogyan feszengett izmos testével verítékezve Samuel, mialatt Rekke szemügyre vette a fényképet. Ami szintén hagyott kívánnivalót maga után: olyan messze volt a feltámadás szükséges bizonyítékától, amilyen messze csak lehetett. Rekke mégis komoly képpel tanulmányozta, hosszasan meredt – akkor Micaela azt hitte, csupán udvariasságból – a fényképre és Claire régi képeire, melyeket Samuel magával hozott.

– Elképesztő – mondta Rekke.

– Maga is látja, ugye? Hogy ő az?

– Nem is tudom – folytatta a professzor. – A kép élessége nem valami jó. Semmit nem merek biztosan kijelenteni, csak annyit, hogy Claire-nek és a fényképen szereplő nőnek ugyanolyan a kisugárzása. Where I go, life goes, ahogy azt egy öntelt hegedűművész mondta nekem egyszer. Azon töprengek… várjunk csak…

Rekke elhallgatott, és nem szólt többet. Akármit papolt Samuel Lidman a Claire és a képen szereplő nő közötti hasonlóságról, Rekke nem is hallotta. Eltűnt abban a transzhoz hasonló állapotában.

– Mintha kissé aggódna, nem? – szólalt meg végül. – Úgy fest, mintha hátrasandítana valakire.

– Ööö… igen, talán – fürkészte Samuel Lidman feszülten Rekkét.

– De mindenekelőtt…

– Igen?

– Van itt valami a járásával. Szinte úszik a levegőben, de kissé aszimmetrikusan. Megsérült valaha Claire jobb térde?

Samuel Lidman elképedve meredt a professzorra.

– Igen, így van – felelte. – Miért kérdezi? Síelés közben megsérült a térdszalagja.

– Mert ez a nő itt a képen mozgás közben kompenzál. A bal lábával és a csípőjével, látja… itt, kissé oldalra dől, több terhet vesz magára, ez persze lehet egy pillanatnyi dolog is, hirtelen egyensúlyvesztés. De közben nincs benne semmi defenzív, nem érződik, hogy valami baj lenne, vagy fájna valamije.

– Mit akar ezzel mondani?

– Hogy ez az apró kompenzálás a hátrafordulásában olyasvalami, amit tökélyre fejlesztett, ezért feltehetőleg észre sem lehet venni rajta. Talán pont hogy ki kell merevíteni a képet egy pillanatra ahhoz, hogy észrevegyük, és a dolog eredhet persze egy régi lábszár- vagy combcsonttörésből, de az ilyesfajta sérülések nyomai nem szoktak hosszú időn át látszani. Inkább a térdízület egy régi sérülésére tippelek, amely sosem gyógyult meg rendesen.

Samuel Lidman felugrott a székéről, elkezdett fel-alá járkálni a konyhában, és percről percre egyre jobban feltüzelte magát.

Sikerült olyan lázas hangulatot teremtenie, mintha tényleg valami titoknak a nyomában lennének, és Micaela vagy fél órán keresztül próbálta megnyugtatni a férfit. Ezért aztán csak később figyelt fel rá, hogy Rekke elcsendesedett, és magába húzódott. Azt mondta, egyedül akar lenni, és Micaela csak másnap vette észre, hogy a férfi kételkedni kezdett az előző napi következtetéseiben.

Ez jellemző volt Rekkére. Az agya villámgyorsan észrevett egy egész sor apró részletet, melyeket összerakott egy teljes képpé, egy megfigyeléssé. De ezt követően több időt szentelt a kételkedésnek, mint amennyi időbe telt eljutnia a következtetésig, és ezúttal mintha különösen restellte volna magát. Teljesen elvette az eszét egy szerencsétlen férjnek.

– Komplett idióta vagyok – mondta Rekke, és talán ez volt a mostani krízis kezdete, a zuhanás a sötétbe.

De nem számított, mennyire restelkedett. Samuel Lidman teljesen megbolondult, és már egyáltalán nem törődött vele, hogy Rekke közben meggondolta magát. Tovább erőltette a dolgot, végül Micaelának meg kellett ígérnie, hogy végigviszi az ügyet, ezért jött most ide zsebében a fényképpel Kaj Lindroos nyomozóhoz. De emiatt volt az is, hogy már maga sem volt meggyőződve a dologról, úgyhogy amikor Lindroos iratokkal telezsúfolt íróasztalára helyezte a fényképet, az meglehetősen semmitmondónak és nyomorúságosnak tűnt.

– Szóval ez lenne az – mondta Lindroos, és felemelte a fotót.

De nem sokáig bírta nézni. Az ablak felé fordította a tekintetét, mintha abban reménykedne, hogy újra meghallja a ballagó diákok kurjongatását.

– Kicsit jobban is megnézhetné.

A férfi kényelmetlenül feszengett.

– Nincs kedve aztán meginni egy sört? Valahol lent a parton. Tudnék mesélni egyet s mást.

A férfi újfajta figyelemmel nézte a nőt, idegesen kigombolt egy gombot az ingjén, mintha már a remélt randira vetkőzne.

– Hogy mi? Nem, sajnos – felelte a nő. – Haza kell mennem.

A férfi kényelmetlenül érezte magát.

– Biztos? Végül is péntek van meg minden, és szépen süt a nap.

– Az anyámmal találkozom – halandzsázott a nő.

– Ó, tényleg? Oké, oké – felelte Lindroos, miközben a testbeszédével jelezte, hogy egyáltalán nem szándékozik energiát szentelni ennek a nevetséges fényképnek, mire a nő azon töprengett, nem kéne-e mondania valamit, amivel tompíthatná a visszautasító választ, olyasmit, hogy mondjuk „talán majd máskor”, de aztán arra jutott, hogy az nemcsak röhejes lenne, de gyáva megfutamodás is. Úgy döntött, inkább a fényképre koncentrál.

– Nézze csak – mondta –, különösen a füle és az orra hasonlít.

– Valóban? – horkantott a férfi, és visszagombolta a gombot az ingjén. – És a fényképet Samuel Lidman a szomszédjánál találta?

Most jól visszavágott, az nyilvánvaló volt: a nő egyből védekezésre kapcsolt.

– Samuel Lidman egy barátja találta a saját szomszédja fényképei között – javította ki Micaela a pasast.

– És ez maga szerint nem furcsa? – folytatta a férfi, és természetesen igaza volt.

Jobb lett volna, ha a kép hosszas és módszeres kutatómunka eredményeként kerül elő, nem csak úgy felbukkan egy ismerős nyaralási fotóalbumában. De mindegy, most már ez van, és remélhetőleg hamarosan végre hazamehet, és elfelejtheti ezt az egészet, gondolta a nő.

– Számít valamit, hogy hogyan került elő a kép? Vagy ő van rajta, vagy nem.

– Jó, jó, persze – mondta Lindroos, és újra maga elé vette a fotót, mire Micaela behunyta a szemét, és arra gondolt: ő is olyan szeretne lenni, mint a nő a fényképen. Csak suhanni előre kecsesen, olyan magától értetődő magabiztosságot sugározva.

Öt

REKKE AZ ESZÉBE VÉSETT minden változást, amit észrevett a lányán: a sápadtságát, a fogyást, de volt ott még valami más is: a tekintetéből mintha valamiféle dacos boldogság sugárzott volna.

Hirtelen lázasan keresgélni kezdte a többi nyomot, mintha a lánya sorsa felett érzett aggodalom újra életre keltette volna, de először nem látott mást, csak újabb jeleit annak, hogy a lány lefogyott. Aztán felfedezett egy vörös foltot a jobb csuklóján: egy erős szorítás halványuló nyomát.

Vajon olyasvalami volt, amibe beleegyezett: játék, szerelmes szorítás? Vagy valaki bántalmazta? Nem, nem, gondolta a férfi. Julia úgy fest, jól van, csak az ő agya festi állandóan az ördögöt a falra. Ez csak az ő állapotának a tünete, biztosan nincs semmi baj. Csak rá kell vennie valahogy a gyereket a rendszeresebb étkezésre.

– Ki vele, aranyom – mondta Rekke. – Mi történt?

– Szakítottam Christiannal – bökte ki a lány, mire Rekkének eszébe villant, hogy ez tulajdonképpen jó hír.

Sose bírta azt a Christiant. A srác egyike volt azoknak az önelégült fiatalembereknek, akik túl sokat képzelnek magukról, és egy halom ostobaságot beszélnek olyan dolgokról, amikről halvány fogalmuk sincs.

– Ó, de sajnálom – felelte a férfi.

– Dehogy sajnálod. Sosem kedvelted.

– Dehogyisnem, jó srác volt – vágta rá Rekke, és eltűnődött, nem gondolja-e mégis esetleg komolyan, vagy legalábbis nem kéne-e komolyan gondolnia.

Hiszen nem könnyű fiatalnak lenni. Az ilyesfajta fiatalembereknek időbe telik, mire rájönnek, hogy nem különbek másoknál. Nescit occasum. Nem ismer hanyatlást. Előbb nyomot kell hagyjon rajtuk az élet. Másfelől nem csak erről van szó. Valaki más foglalta el a srác helyét, most már világosan látta.

– Annyit süketelsz, apa.

– Az meglehet – felelte. – De van valaki új az életedben, igaz?

– Honnan tudod?

Látom a csuklódon levő foltokból, gondolta a férfi. Mostanában egy új, erősebb kéz szokott megragadni, durvábban, mint azelőtt.

– Csak találgatok, kincsem. És ki a szerencsés kiválasztott?

A lány ránézett, kritikusan, kétségkívül, de közben aggodalmasan is. Magasról tojni akart az apja véleményére, de mégsem tette, és ettől Rekkébe némiképp visszatért a remény. A lánya még gyerek, csak egy kislány, aki nem tudja, mennyire szakadjon el tőle, és Rekke előrehajolt, hogy magához ölelje. Julia odébb húzódott. A mozdulattól még törékenyebbnek tűnt.

– Nem ismered.

– Persze hogy nem. De milyen? Mit szeretsz benne?

– Úgysem értenéd – felelte a lány.

A férfi azon tűnődött, vajon a lány komolyan gondolja-e, amit mond.

Neki ezernyi hibája van, példának okáért az imént vett be egy marék opiáttartalmú tablettát. De a vonzásokkal és taszításokkal kapcsolatban kiismeri magát, jó és rossz értelemben egyaránt. És ha az a helyzet – ahogy a lánya reakciója alapján feltételezte –, hogy a gyerek olyasvalakivel jött össze, aki nem felel meg a család elvárásainak, sőt esetleg azoknak teljes ellentéte, hát őt aztán nem lehet megdöbbenteni. Ő maga is elvágyódott ebből a közegből, mindenféle csábító szirénhangok nyomában. Ha valaki, ő aztán megértené, és szerinte a lánya pontosan tudta ezt.

– Jó, jó – motyogta. – De azért mondhatnál róla valamit. Mivel foglalkozik? Tanul?

– Annyira kurva fontos, hogy mivel foglalkozik?

– Egy kicsit igen. De a legfontosabb természetesen, hogy kedves-e.

– Hát olyan uncsi, djursholmi nyápic módon nem kedves.

– Nocsak – felelte a férfi kissé kényelmetlenül. – De ugye vigyázol magadra? Nem történhet veled semmi baj. Senki nem… – sandított a férfi a lány csuklójára – …bánthat téged, egyáltalán, egy kicsit sem.

– Miért bántana bárki is?

– Tényleg, miért is? – mondta a férfi, és arra gondolt: Mert ha megteszi, akkor velem gyűlik meg a baja. Nem is sejted, kis szívem, nem is sejted.

És ebben a pillanatban újra eszébe jutott az a bécsi tél, amikor egyre csak zuhogott alá a hó.

Hat

A FÉNYKÉP A SZENT MÁRK TERET ábrázolta Velencében. De maga a székesegyház, a Szent Márk-templom középen ketté volt vágva, és senki nem állt a kép előterében, csak egy csoport középkorú japán turista, akik úgy tűnt, észre sem veszik a fényképezőgépet. A fotó főszereplői inkább a galambok voltak, amelyek minden talpalatnyi helyet elfoglaltak – egyáltalán, úgy tűnt: a madarak miatt készült a kép. A fotós, Erik Lundberg azt akarta megmutatni, hogy Velencét ellepték a turisták és a galambok, úgyhogy akár nyugodtan el is süllyedhet a tengerben.

De anélkül, hogy Erik Lundberg észrevette volna, egy vörös kabátos nő belépett a képbe a jobb szélen, és ezzel dugába is dőlt a készítő szándéka, hogy megmutasson valami elrontott, ocsmány dolgot. A nő negyven-negyvenöt év körül járhatott, sötét haja és szeme volt, szinte ragyogott, és nem csak a vörös kabát miatt. Volt valami a fellépésében és a kisugárzásában, ami magára vonta a tekinteteket, és bár épp elfordította a fejét, hogy a háta mögé sandítson, azért jól kivehetőek voltak az arcvonásai.

– Naná, hogy Samuel szeretné, ha ez a nő lenne Claire. Nekem se lenne kifogásom ellene, ha ő lenne a feleségem – mondta Kaj Lindroos.

Micaela zavartan bámult le a kezére.

– Nagy a hasonlóság, és az életkor is stimmel. Vannak nálam régi fényképek, amikkel össze tudja hasonlítani – mondta.

Kaj Lindroos elhárító mozdulatot tett a kezével. De annyira azért komolyan vette a dolgot, hogy elővegye a zsebéből az olvasószemüvegét – vajon miért nem vette fel már a legelején?

– A testtartásából, és abból, ahogy leteszi a lábát, sejthető, hogy ennek a nőnek is van egy régi térdszalag-sérülése – folytatta Micaela.

Lindroos úgy bámult rá, mintha nem tudná eldönteni, a nő viccel-e, vagy komolyan gondolja.

– Hogy mi van? – kérdezte.

– Ha megnézi ezt itt … – kezdte Micaela, és előrehajolva rámutatott a nő csípőjére és bal lábára, de maga is érezte, mennyire kevéssé hisz ebben az egészben, és be sem fejezte a mondatot, talán mert a saját bizonytalansága eszébe juttatta a bátyját, Lucast.

Lucas mostanában folyton felbukkant a gondolataiban, és néha, mint például most is, a nő váratlanul megrémült. Eszébe jutott, amikor meglátta Lucast, ahogy pisztolyt nyom egy fiatal srác torkának a Järvafältet melletti erdőben. Az a pillanat olyan sokkot jelentett, hogy azóta mindent átértékelt, az egész életét elkezdte más fényben látni, és azóta segített a kábszeres kollégáknak Lucasszal kapcsolatos infókkal, és tudta, hogy Lucas tudja. Volt valami fenyegető a levegőben. De a saját félelmének intenzitása mégis meglepte.

Mintha hirtelen elrepült volna a szobából, amelyben ült. Ezért aztán nem vette észre, hogy Kaj Lindroos kővé dermed, mintha kísértetet látna. Ehelyett azt hitte, a férfi az elmaradt randijuk miatt bosszankodik, mert amikor felemelte a tekintetét, a pasas úgy tűnt, mintha zavarban lenne, és elővette a telefonját.

– Történt valami? – kérdezte a nő.

– Hogy mi?… Nem, nem, csak közben a rendes munkámat is végeznem kell.

A pasas elkezdett írni valamit a telefonján, és jelzett a nőnek, hogy maradjon csendben, hadd koncentráljon.

– Szóval – folytatta aztán Lindroos –, Samuel ismét téved, mint már annyiszor. Amúgy pedig…

– Igen?

A férfi közelebb tartotta a fényképet a szeméhez. Keserű, de önelégült mosoly ömlött szét az ajkain.

– Mi van a nő kezében?

– Egy könyv – felelte Micaela.

– Látszik a címlapján valami, nem?

– Szerintünk az, hogy Love. Mintha fölötte is lenne még egy sor, de az el van takarva.

– Szóval valamiféle szerelmi történet?

– Valószínűleg… a borító színéből ítélve. De nem egy gyakori könyv. Legalábbis nem sikerült megtalálnunk.

Kaj Lindroos megkönnyebbülten vigyorgott, mintha felfedezett volna valamit, ami felszabadítja egy teher alól.

– Claire Lidman soha életében nem olvasna szerelmes regényt.

– Valóban?

– Nem, soha. Annak a nőnek mindig határozott tervei voltak, soha nem merült volna bele valami kitalált romantikus történetbe.

– Én nem teljesen ezt hallottam róla.

– Naná, hogy nem – horkantotta a férfi.

– Miért mondja ezt?

– Mert nekünk is hosszú időbe telt, mire kiismertük. Higgye el, az a nő nem pazarolta az idejét regényekre meg ilyen szarokra. Mindig két lépéssel a többiek előtt járt, ezért tudott elbánni olyan pénzemberekkel is, mint Axel Larsson. Mindig terveket forralt.

– Azóta megváltozhatott.

– Meghalt – mondta a férfi, újra rápillantott a mobiljára, mintha átolvasta volna, amit az imént írt.

– És maga mégis itt ül most velem.

Lindroos felháborodva meredt rá.

– Hát, én is csak olyan vagyok, mint a többi becsvágyó idióta. Soha nem zárok be magam mögött egyetlen ajtót sem.

– Annak ellenére, hogy látta a holttestet.

– A holttest szénné égett, amint azt maga is pontosan tudja, és nem vagyok hülye, pontosan tudom, hogy voltak furcsaságok a történetben. De ez nem jelenti azt, hogy bármilyen baromságot beveszek.

Micaela előrenyújtotta a kezét, hogy visszavegye a nyaralós fényképet, de Lindroos egy mozdulattal megakadályozta.

– Hallom, együtt dolgozik valami professzorral, akit kirúgtak a Stanfordról.

– A Stanford szívesen megtartotta volna, ha tehette volna.

– Akkor ki rúgatta ki onnan?

A CIA, gondolta a nő.

– Bonyolult a dolog. De a professzornak fantasztikus érzéke van a részletek iránt.

– Kissé túlságosan is, ahogy hallottam – jegyezte meg Lindroos, majd fogta, és bedugta a fényképet az íróasztala legfelső fiókjába.

– Visszakaphatnám a képet? – mondta a nő.

– Az itt marad – felelte a férfi.

– Nem veheti el.

– Elteszünk minden szart, amit Samuel Lidman idehurcol. Egy szép napon majd le kell állítanunk. Csak felizgatja a nő rokonait, és…

Nem volt ideje befejezni a mondatot. Kopogtak az ajtón, és egy idősebb, kopaszodó úr lépett a szobába rövid ujjú pólóban, apró, szúrós malacszemekkel. Gondterheltnek és feszültnek tűnt, és azt mondta, hogy sajnos kénytelen félbeszakítani a beszélgetést, és Micaelának persze erőteljesebben kellett volna fellépnie, hogy visszaszerezze a fényképet. De már elege volt az egészből, és most őszintén: hitt egyáltalán valaha ebben a történetben? Nem csak azért állt bele a dologba, mert arról álmodozott, hogy újra együtt dolgozhatnak Rekkével? De az még májusban volt, amikor a pasasnak még megvolt az a fantasztikus érzéke a részletek iránt.

Rekke mostanság már az útjába eső széklábakat és küszöböket sem vette észre, már amikor egyáltalán méltóztatott felkelni, és elvánszorogni a fürdőszobáig. Teljesen leszívta Micaela energiáját, lehúzta magával a nőt a depressziójába. El kell kerülnöm jó messziről, gondolta a nő, odabiccentett Lindroosnak meg a pólós pasasnak, kiment az irodából, és közben megfogadta magában, hogy elfelejti Claire Lidmant, és végre a saját kezébe veszi az életét.

Hét

JULIA ELMENT, és Rekke azon töprengett, vajon miféle férfi karjai várják a lányát.

Elhessegette az aggodalmait. Le kell feküdnie. Mostanában semmihez nincs ereje. Vagy fekszik, vagy magába roskadva gubbaszt, még a lépcsőházig se megy el. De most legalább megállt a zongora mellett. Játsszon valamit? Nem, a billentyűk gúnyosan vigyorogva bámulták, ő meg azt motyogta:

– Cartaphilus.

Cartaphilus. Ez a szó indított el mindent.

Véletlenül hallotta meg, amikor Micaela telefonon beszélt valakivel az eltűnt nőről, akit Spanyolországban halottá nyilvánítottak. Az ügy nem érdekelte különösebben. Az egész történet bűzlött a vágyvezérelt kitalációktól és téves elképzelésektől, és már szégyellte a saját félig pszichotikus elemzéseit azzal a velencei fényképpel kapcsolatban. Pont menni készült, amikor Micaela megemlítette ezt a szót.

Kiderült, hogy a nő, Claire, a Cartaphilusszal tárgyalt közvetlenül azelőtt, hogy köddé vált, és ez már önmagában nyugtalanító volt.

A Cartaphilus egy magyar befektetési társaság volt, melynek korábban kapcsolata volt a KGB-vel és a szovjet szervezett bűnözéssel. De Rekke nem emiatt fagyott le egy pillanat alatt. A szó visszarepítette a havas bécsi napok idejébe, és muszáj volt kimennie, és órákon át céltalanul barangolnia a városban.

Mire visszajött, Micaela már nem volt otthon, és azóta nem is látta, és tudta, hogy fel kellene hívnia a nőt, és elmondania, amit tud. De nem volt ereje most ebben a régi dologban vájkálni. Te jó isten… miért nem tudja már maga mögött hagyni ezeket a régi történeteket?

Az egész gyerekkora tökéletesen egyforma napok unalmas sorozataként telt. Délelőtt mindig otthon volt az anyjával, és gyakorolta a skálázást, az arpeggiókat és az etűdöket. A többi tanár, az olyanok, mint doktor Brandt, csak délután jött, és velük olykor más diákok, reménybeli tehetségek, mint például Gábor a fiszben hangzó sípoló lélegzetvételével és az önvédelmi fogással, mellyel simán a földre vitte Hanst. Rekke még mindig emlékezett a vérre az ujjain és a foltokra a párnáján másnap reggel.

Eszébe jutott, hogyan ébredt aznap azzal az érzéssel, hogy a világ valahogy élesebb fényben látszik, és a körülötte levő mozgások fenyegetőbbek és durvábbak lettek. Mintha két helyen tartózkodott volna egyszerre: a mostban és a tegnapban, amikor a földhöz csapódott a hóesésben.

Újra és újra lejátszódott a fejében Gábor mozdulata. Először azt hitte, csak az agya kínozza ezzel, vagy talán így próbálja felkészíteni arra, hogy bármikor újra megtámadhatják. De fokozatosan rájött, hogy az ismétlődően lepergő emlékképeknek egy másik céljuk is van, és már másnap elment a könyvtárba.

– Szeretnék kivenni minden könyvet, amijük csak van a küzdősportokról – mondta, és aztán beült az olvasóterem legtávolabbi zugába, maga köré vette a könyveket, és lázasan lapozgatott.

Aznap délután negyed hatkor megtalálta. A dobást úgy hívták, hogy oszoto gari, és egyike volt a negyven eredeti dzsúdófogásnak, Kanó Dzsigoró mester találmánya. Egész sor könyvben benne volt a leírása. Rekke a képeken lépésről lépésre követhette a végrehajtás módját, és még pontosabban megértette, hogyan került a földre. Megtámadásának minden egyes másodpercét kimerevíthette, és ez az élmény később is vele maradt: hogy milyen sokáig benne maradhat az ember a múlékony időben. Lehetséges akár órákig egyetlen másodpercben maradni. De nem csupán a történtek megértését kereste a könyvekben. Ki akart fejleszteni egy védekezést, egy módszert a dobás kivédésére. Sokáig szinte transzban ült. Végül, mintha látomása támadt volna, megjelent előtte a megoldás.

Megértette, hogy hátrébb kellett volna vinnie a bal lábát, kitámasztani, és mintegy tükörben megfordítani a fogást. Azonnal meglátta a megoldás szépségét, észrevette a szimmetriát, mint egy táncban, és még sokáig ott üldögélt a könyvtárban, mialatt elméletben végbevitte, amit elképzelt. Gondolatban harcolt. Amikor felállt, egészen máshogy tartotta magát, és mialatt hazasétált, belevéste a mozdulatot a testébe. Ezután máshogy lépdelt, és minden szabad percében a szobájában gyakorolt, és nem csak a saját dobását. Elképzelt magában más támadásokat is, és egyre világosabban értette annak a filozófiának a lényegét, melyet éppen magáévá tett: hogy le lehet győzni az erősebbet.

Az a lényeg, hogy kövesd az ellened irányuló mozdulatot annak elkerülhetetlen töréspontjáig, és ott, pontosan azon a ponton találj rá a segítségre, és üss vissza. Fortitudo hostium amicus est. Ellenséged ereje a barátod lehet. Hosszú órákon át gyakorolt, végül már nem bírt magával. Muszáj volt kipróbálnia, ezért megkérdezte az anyját:

– Az a Gábor nem jön ide többet?

– Doktor Brandt azt mondta, neki úgy tűnt, hogy nem kedveltétek meg egymást – felelte az édesanyja aggodalmas arckifejezéssel.

– Pedig nagyon stimulált – felelte a fiú, és mindig ez volt a varázsszó.

Mihelyt valami „stimulálta”, az anyja máris pártolta a dolgot, és egy délután, amikor újra havazott, legalábbis Rekke emlékeiben esett a hó, Gábor ismét felbukkant. Aznap Hans macskája, Ahasvérus ott sündörgött a lábaiknál. A macska végig a közelükben maradt, és amikor a matematikafeladatokat oldották meg, még az asztalra is felugrott, mintha sejtette volna, hogy valami készül. Az óra után kimentek az udvarra, pontosan úgy, ahogy a múltkor, és Rekke erőt vett magán, hogy ugyanolyan elveszettnek tűnjön, mint akkor. Hátrányos helyzetből akart támadni, ezért szinte alázatosan kérdezte:

– Meg tudnád mutatni megint azt a fogást?

Gábor szemmel láthatólag nem volt felkészülve erre a kérésre. Mintha nem bírta volna felfogni, hogy lehet Rekke ennyire ostoba. De egy pillanat alatt megfordult, gúnyosan vigyorgott, és a lélegzetvétele közben az a halk, sípoló hang újra egy fél hangot ereszkedett. Aztán nekitámadt Rekkének, de nem ugyanazzal a fogással, mint a múltkor, és Hans néhány másodpercig biztos volt benne, hogy ugyanúgy megalázzák most is, mint előző alkalommal. De most gyorsabban kapcsolt, hátralépett egy lépést, és Gábor mozdulataira összpontosított. Mintha egy sebészeti műtő reflektorának fényében látta volna azokat, és amikor észrevett egy pillanatnyi egyensúlyvesztést, előrelépett, és megragadta Gábort, hogy ugyanabba a kiinduló pozícióba kerüljenek, mint a múltkor. Ezután hátrahajolt, és Gábor valószínűleg azt hitte, hogy ismét ő van fölényben. De Rekke pontosan ezt az illúziót akarta benne kelteni.

Felhasználva Gábor erejét, az egyszerű emelőrúd elvén megsemmisítő erővel a földhöz vágta a társát, maga is megdöbbenve attól, hogy semmit nem érez. Anélkül, hogy előre tervezte volna, felhúzta a másik fiút, megismételte a dobást, és amikor Gábor feje a földnek ütődött, mámoros győzelmet érzett a mellkasában. Azután történt valami. Soha nem fogja elfelejteni.

Meglátta Gábor arcát, és meglepetten kapott levegő után. A fiú arca hirtelen teljesen mezítelen volt, az uralkodói magabiztosságot mintha elfújták volna róla, gyámoltalanság lépett a helyébe, és Rekke ösztönösen érezte, hogy drágán megfizet majd azért, amit látott. Gábor nem az az ember volt, aki eltűrte, hogy megalázzák. Neki muszáj volt állandóan bosszút állnia és nyernie. De akkor Rekke még el sem tudta képzelni, hogy Gábor mennyire irgalom nélkül képes visszavágni.

Csak állt a hóban, és nézte, ahogy Gábor háta eltűnik, mint egy fenyegető ígéret, mialatt doktor Brandt a karjával integetve kirohant a házból.

Nyolc

MICAELA GONDOLATAIBA mélyedve gyalogolt a Rådhusparken felé. Minek tartotta magánál a képet Lindroos, ha egyébként teljesen elveti az elméletüket? Ez nem fért a fejébe. Vagy az is lehet, hogy nem is olyan fura a dolog, gondolta, az egész ügy amúgy is tiszta hülyeség. Le van szarva.

Szabadságon volt, nem teljesen önként, de attól még szabadságon, és ezer más dolga volt, amit el kellett intéznie. Eredetileg júliusban akart volna egy hosszabb nyaralásra menni. De nyár közepén szükség volt rá, legalábbis ezt állították, ezért kivett két hetet most, június elején, a többit meg majd szeptemberben. A Järvafältet nevű városrész fiatalkorú bűnözőivel foglalkozott, és hát az az igazság, hogy nem éppen erről álmodott, amikor annak idején az érettségi után elballagott, és ő is a többiekkel együtt hujjogatott és kiáltozott, ahogy a torkán kifért. De a dolognak annyi előnye volt, hogy közelről tanulmányozhatta, hogyan jut be a kábítószer az egyes városrészekbe, és ez is az egyik oka volt annak, hogy mostanában kezdett más szemmel nézni a bátyjára.

Most már hozzá is eljutott az információ arról, hogy milyen központi szerepet játszik Lucas a helyi drogkereskedelemben. De nehéz volt a dolgokat bizonyítani, és őszintén szólva ettől Micaela egy kicsit bekattant, és ez nyilvánvalóan nem volt okos dolog a részéről. Szárnyra kelt a pletyka, időnként kapta a megjegyzéseket, burkolt fenyegetéseket, és néha, mint az előbb Lindroosnál, végigfutott a hátán a hideg. Egy fehér busz hajtott el mellette. Csengett a telefonja. Vanessa volt az, a legjobb barátnője, vagyis többnyire a legjobb barátnője.

– Szia – mondta Vanessa. – Mizu?

– Egyszer fent, egyszer lent. Arra gondoltam, veszek magamnak egy új cipőt.

– Csak ne fehér edzőcipőt.

Micaela lenézett a cipőjére. Többé-kevésbé állandóan fehér edzőcipőt hordott. De egy szép napon majd lecseréli.

– Inkább meghalok – felelte.

– Naná.

– És te mit csinálsz?

– Most festettem be a haját egy fazonnak, akinek alig volt haja, leszámítva a szőrt a fülében. De most lelépek, és felszedek valakit. Majd’ felrobbanok.

– Kár lenne érted.

– Ugye? Egyébként Lucas keresett.

Micaela dühbe gurult.

– Akkor miért nem hív fel?

– Azt mondta, hívott vagy ezerszer.

Max háromszor, gondolta a lány. De semmi kedve nem volt felvenni a telefont, és most bosszantotta, hogy Vanessa minek intézkedik a bátyja helyett. A barátnője ugyanolyan hülye, mint a többi idióta: izgatja Lucas titokzatos vonzereje.

– Mit akar?

– Ugyan, olyan cuki.

– Sure.

– Állítólag börtönbe akarod juttatni.

– Lucas bűnöző.

– Hát ezzel éppenséggel nincs egyedül.

De ő a legrosszabb mind közül, gondolta magában Micaela.

– Az nem változtat a dolgon – mondta.

– Ki kiabál ott nálad?

– Ballagó diákok. Megiszunk egy sört?

– Malikával talizunk. Köze van a dolognak Jojjéhoz?

Részben Jojjéhoz is köze volt. De erről nem akart Vanessával beszélni; gondolkodott, hogy mit mondjon, bármi mást. Odébb a járdán egy púpos hátú öregember meggyújtott egy cigarettát. A láng fényében az egész arca sárgásnak és aszottnak tűnt.

– Hallottad, hogy állítólag meg fogják tiltani a dohányzást a vendéglátóhelyeken? – bökte ki.

– Mi van?

– A norvégok már megcsinálták, tegnap kábé.

– Mi ez, valami vallási dolog?

– Nem lenne jó?

– Szerinted Lucas rémítette halálra Jojjét meg az anyját?

Micaela szerint igen, de nem volt rá bizonyítéka, csak egy érzés, ami az utóbbi hónapokban egyre erősebbé vált.

– Szerintem igazságtalan vagy Lucasszal – folytatta Vanessa. – Jót akar neked.

Micaela behunyta a szemét, és megint új téma után kutatott a fejében.

– Hazaköltözöm – jelentette ki.

Vanessa elhallgatott, mint aki sokkot kapott.

– Mi van? Most viccelsz? Miért?

– Csak úgy.

– Történt valami?

Micaelának átfutott az agyán, hogy elmeséli, mi a szitu a Grevgatanon, hogy Rekke már megint belesüllyedt a sötétségbe, és képtelenség egy értelmes szót kihúzni belőle.

– Nem igazán – felelte.

– Csak nem működik, vagy mi van?

Vanessa hangjából Micaela kihallott valamit, ami nem tetszett neki: ha nem is kárörömöt, de legalábbis valamiféle visszafojtott, győzedelmes „na ugye, mit mondtam”-ot.

– Nem nagy ügy – felelte védekezően. – Csak egy kis nyugalomra vágyom, ennyi az egész.

– Jól van, drágám, értem. Értem. Talizunk? Lemondom Malikát. Majd én kezelésbe veszlek.

Most meg hirtelen mitől lett ilyen érzelgős a hangja?

– Nem vészes.

– Persze, hogy nem vészes. De most őszintén, szerintem talán jobb is, hogy most jöttél rá, mielőtt… nem is tudom… mielőtt megsérülsz.

– Miért sérülnék meg?

– Talán nem is működött volna a dolog. Te nem tartozol oda, igazából nem – fejtegette Vanessa, és ebben persze igaza volt, Micaelát világok választották el Rekkétől.

Ennek ellenére bosszantotta a dolog, és már bánta, hogy egyáltalán említést tett a költözésről. Végül is még nem döntötte el, egyelőre csak gondolkodott rajta, már egy ideje.

– Mit tudsz te arról, hogy én hova tartozom? – sziszegte.

– Atyavilág, vegyél vissza, húsom! Csak úgy értettem… hiányoztál – felelte Vanessa, és hát előfordulhat, hogy Micaelának is hiányzott Vanessa és a mindennapos beszélgetéseik. De korántsem annyira, mint amennyire hiányzott neki Rekke, mármint az a Rekke, aki olyan, mint tavasszal volt, amikor mintha teljesen átlátszó lett volna számára a világ.

– Ne haragudj – mondta Micaela.

– Semmi baj.

– Ha találkozol Lucasszal, mondd meg neki, hogy majd hívom.

– Mi van, most meg leteszed?

– Üdv Malikának – mondta Micaela, és tényleg letette, kissé szükségtelenül nyersen, de hirtelen olyan egyedül érezte magát, hogy el is határozta, hogy kimegy az édesanyjához Husbybe, ahogy Lindroosnak mondta.

Az anyja legalább támogatta őt anno, amikor átköltözött a puccos Östermalmra, még ha részben amiatt is, mert a lánya költözésétől ő is előkelőbbnek érezhette magát.

Kaj Lindroos mindenképpen Lars Hellner főfelügyelővel fejezte volna be a pénteki napját. De az előbb küldött neki egy sms-t, hogy jöjjön korábban, hogy gyorsabban megszabaduljon attól a latinó csajtól, bár ezt már bánta. Mármint nem azt, hogy a csaj elhúzott. Felőle aztán örökre felszívódhat a külvárosi anyjánál.

De most szívesebben lett volna egyedül egy kicsit a gondolataival, még akkor is, ha az, ami körül a gondolatai forognak, nyilvánvalóan baromság, ostoba kitaláció, hisz a nő a képen nem lehet Claire. Ugyanakkora képtelenség, mintha mondjuk Lindroos halott apja hirtelen felbukkanna egy mallorcai disznótoron. Te jó ég, majd’ meghal egy kis piáért.

– Feszültnek látszol ma – jegyezte meg Hellner.

– Csak egy kicsit fáradt vagyok – felelte Lindroos, és átfutott az agyán, hogy előveszi a fényképet, és megmutatja Hellnernek, és az majd egyszer s mindenkorra eloszlatja a kételyeit.

Csakhogy semmi kedve nem volt másokat is beavatni a dologba, főleg nem Hellnert, aki őutána átvette az ügyet, és kizárta őt a nyomozásból, és igazából ezer apró darabra kéne tépnie a fotót, és elfelejtenie az egészet, és meghallgatni, hogy Hellner milyen új ügyben számít rá. De képtelen volt összpontosítani. Kéretlenül elárasztották az emlékképek, és eszébe jutott, amikor először hallott a San Sebastian-i balesetről. Késő este volt tizenhárom és fél évvel ezelőtt, ő persze még bent ült az irodában. Egy spanyol rendőr telefonált, bizonyos comisario Antonio Rivera, és beszámolt néhány elsőre egymással össze nem függőnek látszó körülményről. Valami tartálykocsiról volt szó, ami áttörte a szalagkorlátot valahol odafent a hegyekben, rázuhant egy útra, amelyen az emberek egy hangversenyről tartottak hazafelé, és kigyulladt.

Tizenhatan meghaltak, sokan felismerhetetlenül megégtek. De nem ez volt a lényeg. Comisario Rivera egy nő miatt hívta, aki angol–svéd kettős állampolgár volt, és aki két nappal azelőtt megszállt a városban a Grand Hôtelban. A nő a szálloda recepcióján hagyta az útlevelét, mielőtt hosszabb sétára indult, de nem tért vissza a hotelba.

– Claire Lidmannak hívják az illetőt – folytatta comisario Rivera –, és szerintünk ő a baleset egyik áldozata.

Lindroos még jól emlékezett a saját reakciójára, amikor eljutott az agyáig a hír. Mélységesen csalódottnak érezte magát. Nem amiatt, hogy Claire Lidman esetleg meghalt – soha nem találkozott személyesen a nővel –, hanem azért, mert ezzel az egész nyomozás súlytalanná vált. Ha Claire a halott nő, akkor ez egy baleset volt, semmi egyéb. Senki, még egy gonosz géniusz sem lenne képes megrendezni egy ekkora méretű katasztrófát, és gondoskodni róla, hogy Claire a helyszínen tartózkodjon.

Túl sok volt a véletlenszerű együttható és paraméter, és Lindroos túl későn indult el Spanyolországba. Aznap már nem ment repülő, és amikor Rolf Sandell kollégájával együtt másnap délután megérkeztek San Sebastianba, Claire nővére és édesanyja már ott voltak. Cigarettázva álldogáltak odakint a hullaház előtt, és meglehetősen lepukkantnak tűntek, gondolta Lindroos, a lehető legtávolabb attól a képtől, amelyet Claire-ről kialakított magában. De Lindroos tudta, hogy Claire alsóbb társadalmi rétegből emelkedett ki, ezért udvariasan és tisztelettudóan köszöntötte a két nőt, és kissé megütközött rajta, hogy mennyire összeszedettek – mintha egész idő alatt tudták volna, hogy ez lesz a vége.

Arra gondolt, biztosan féltékenyek voltak rá, irigyelték tőle a sikereit. Azt mondta: Szomorú, hogy ilyen körülmények között kell találkoznunk. Mire Linda, a nővér azt felelte: – Köszönjük. Claire volt a legjobb közöttünk, ez borzasztó. Vagy valami ilyesmit; valamit, ami teljesen helyénvaló volt, és megfelelően megindító, de nem hangzott teljesen őszintén, és Lindroosnak most eszébe jutott, mennyire erőt kellett vennie magán, hogy ne bámulja illetlenül a nőt.

Claire nővérében volt valami kihívó, szinte vulgáris, amin az sem segített, hogy felgyűrődött a derekán a szoknyája. Nagydarab nő volt, apró szemekkel, méretes hátsóval, a bőre olyan volt, mintha tizenhárom éves kora óta piálna és láncdohányos lenne. Lindroos emlékezett, hogy kinyitotta előtte az ajtót, és követte a nőt a hullaházba. A cipője nyikorgott a padlón. A nővér melltartójának pántja kilátszott a fekete blúz alól, és Lindroos azon kapta magát, hogy a nő melltartóméretét saccolgatja magában, ami talán nem volt a leghelyénvalóbb elfoglaltság ott, abban a pillanatban. De az ember már csak ilyen, a halál állítólag hatékony afrodiziákum. Már messziről lehetett érezni a szagot. Rosszabb volt, mint amire számított: tömény, édeskés, fojtogató. Nemcsak égett bőr, de égett zsír, hús, vér és a tetejébe olaj és gumi szaga. Elviselhetetlen volt, Lindroos hátrahőkölt, kis híján elhányta magát, és egy pillanatra egészen idegenül érezte magát.

Ez nem lehet Claire, gondolta, ez teljesen lehetetlen. Próbált természetesen viselkedni. Senki nem tudja előre elképzelni, milyen egy embert ennyire összeroncsoltan látni, főleg nem egy olyan nőt, mint Claire, és a férfi nem értette, Claire anyja és nővére hogyan lehetnek ennyire higgadtak. Ő maga majdnem összeomlott. Iszonyatos látvány volt: egy vörösre sült, bűzlő, sebes, helyenként feketére égett alak feküdt kiterítve előtte. Elviselhetetlen volt. Hogy képesek a többiek ilyen nyugodtan nézni? Fel sem tudta fogni. Később rájött, hogy az anyja és a nővére már látták a holttestet, fel voltak készülve a sokkra, és valószínűleg egyszerűen kizárták az agyukból a látványt.

Comisario Rivera és ő lassan körbejárták a holttestet a szénné égett lábfejektől egészen a koponyáig, amelyen már nem volt haj, és arc is alig. Az összes ismertetőjegyet, amelyről tudomásuk volt, bemutatták nekik, az elülső fogak közötti rést, a régi kulcscsonttörés nyomát. „Ő az – mondta az anyja. – Ő az.” És mitől kételkedett volna, gondolta a férfi, megvan a rés a fogak között, meg a többi.

Később mégis az volt az érzése, hogy valami nem stimmel. Nem annyira, hogy komolyan vegye, vagy bármit is tegyen – de az érzés ott volt, és nem kis részben comisario Rivera volt az oka.

Comisario Rivera túlságosan előkelőnek tűnt ahhoz, hogy egy hullaházban sürgölődjön. Perfektül beszélt angolul. Madridban állomásozott, magas katonai rangja volt, és semmi nem volt benne abból az orvosok és más tanult emberek felé tanúsított tiszteletteljes félénkségből, amelyre Kajt zsenge gyerekkora óta nevelték. Lazán utasítgatta a törvényszéki orvost, kezdeményezett, elmagyarázta, hogy elvégeznek minden releváns laboratóriumi vizsgálatot, és az eredmények meglepően hamar meg is érkeztek.

Az ujjlenyomatok a tűzben eltűntek, de a foglenyomat megerősítette az előzetes azonosítás eredményét. Semmi kétség nem fért hozzá, de valahogy… mégis. Valami nem hagyta nyugodni Kajt, és pontosan úgy, ahogy azzal a nyaralási fényképpel kapcsolatban érezte, egyszerre akart visszatérni a dologhoz és messzire taszítani magától. Emlékezni és felejteni.

– Felfogtál egyetlen szót is abból, amit mondtam?

Lindroost a hang egyszerre kiragadta az emlékei közül. Hellner aggodalmasan méregette szúrós tekintetű, barna szemeivel, melyekből mindig sütött a kételkedés és a rosszallás.

– Persze – felelte a férfi. – Csak egy kicsit…

– Egy kicsit mi, Kaj?

– Egy kicsit szétszórt vagyok – fejezte be a mondatot, és ismét megkísértette, hogy megmutatja a fényképet, és elmondja az aggodalmait, de aztán feltolultak benne a további emlékek, és a dolog csak még távolabb került.

– Köze van hozzá a nőnek, aki az előbb itt volt? – kérdezte Hellner.

– Egy kicsit talán igen – felelte Lindroos.

– Milyen módon?

– Ó, csak mondott pár hülyeséget Claire Lidmanról – kottyantotta ki a férfi, de abban a pillanatban megbánta.

Hellner láthatóan megütközött a név hallatán, és hirtelen éberré vált a tekintete.

– Mit mondott?

– Csak a szokásos baromságot, tudod… hogy Claire életben van, és valahol drága kabátban sétafikál.