DR. BECKY KENNEDY

Változzunk, hogy jobb szülők lehessünk

MÓRA KÖNYVKIADÓ

A mű eredeti címe:

dr. Becky Kennedy: Good Inside.
A Guide to Becoming the Parent You Want to Be.

HarperCollins Publisher, 195 Broadway, New York, 2022.

©Rebecca Kennedy 2022

Fordította: Gázsity Mila

Borítóterv: Hitka Viktória

Minden jog fenntartva, a kiadvány egészének vagy bármely részének a kiadó írásos engedélye nélküli sokszorosítása, másolása, egyéb engedélyköteles felhasználása – beleértve a kiadvány digitalizálását és ily módon történő többszörözését, nyilvánossághoz közvetítését – szigorúan tilos!

A kiadó könyveit kedvezménnyel megrendelheti webáruházunkban:

www.mora.hu

Hungarian translation © Gázsity Mila, 2022

Hungarian edition © Móra Könyvkiadó

Móra Könyvkiadó

1950 óta családtag

Az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

ISBN 978-963-603-387-3 (epub)

Kiadja a Móra Könyvkiadó Zrt.,

Janikovszky János elnök-vezérigazgató

Felelős szerkesztő: Török Ágnes

Szerkesztő: Hollósi Nikolett

Tördelés, nyomdai előkészítés: Nagy László

Elektronikus változat: Farkas István

Móra Könyvkiadó Zrt., Budapest, 2023

E-mail: mora@mora.hu • Honlap: www.mora.hu

A férjemnek, aki az egyensúlyt jelenti az életemben,
és a gyermekeimnek, akiktől máris többet tanultam,
mint amennyit valaha taníthatok nekik.

TARTALOM

BEVEZETŐ

I. RÉSZ BECKY DOKTORNŐ GYEREKNEVELÉSI ELVEI

1. fejezet Igazából jó

2. fejezet Két igazság van

3. fejezet Tudnunk kell, mi a dolgunk

4. fejezet Sokat számítanak az első évek

5. fejezet Nem túl késő

6. fejezet Reziliencia › boldogság

7. fejezet A viselkedés egy ablak

8. fejezet Csökkentsük a szégyenérzetet, erősítsük a kapcsolódást!

9. fejezet Igazat mondani

10. fejezet Gondoskodás önmagunkról

II. RÉSZ KAPCSOLATÉPÍTÉS ÉS A VISELKEDÉSFORMÁK ISMERETE

11. fejezet A „kapcsolati vagyon” kiépítése

12. fejezet A nem odafigyelés

13. fejezet Érzelmi dühkitörések

14. fejezet Agresszív dühkitörések (ütés, harapás, dobálás)

15. fejezet Testvérek rivalizálása

16. fejezet Durvaság és dacosság

17. fejezet Nyafogás

18. fejezet A hazugság

19. fejezet Félelmek és szorongások

20. fejezet Határozatlanság és félénkség

21. fejezet Alacsony frusztrációtűrés

22. fejezet Ételek és evési szokások

23. fejezet Hozzájárulás

24. fejezet Könnyek

25. fejezet Az önbizalom fejlesztése

26. fejezet Maximalizmus

27. fejezet Szeparációs szorongás

28. fejezet Alvás

29. fejezet Gyerekek, akik nem szeretnek az érzéseikről beszélni (mélyen érző gyerekek)

ÖSSZEGZÉS

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

JEGYZETEK

BEVEZETŐ

„Becky doktornő, az ötéves lányom mostanában undok a húgával, durván viselkedik velünk, és dührohamot kap az óvodában. Fogalmunk sincs, mihez kezdjünk. Tudna segíteni?”

„Becky doktornő, miért van az, hogy a bilire szoktatott gyerekem egyszer csak összepisili az egész házat? Már próbálkoztunk jutalmazással és büntetéssel is, de a helyzet változatlan. Tudna segíteni?”

„Becky doktornő, a tizenkét éves gyerekem egyszerűen nem hallgat rám! Szörnyen dühítő! Tudna segíteni?”

Igen, tudok segíteni. Rá fogunk jönni, mihez lehet kezdeni ezekben a helyzetekben.

Komoly múltú magánpraxissal rendelkező klinikai szakpszichológusként olyan szülőkkel dolgozom, akik azért keresnek fel, hogy megoldást találjunk bizonyos kényes problémákra, amelyek miatt frusztráltnak, kimerültnek, reményvesztettnek érzik magukat. A fenti helyzetek első pillantásra egyedinek tűnnek – a pimasz ötéves, a már bilire szoktatott, de visszaeső kisgyerek, a dacos kiskamasz –, ám a hátterükben ugyanaz a vágy húzódik meg: mindenki jobb szülő akar lenni. Lényegében ezt hallom újra meg újra: „Tudom, hogy milyen szülő szeretnék lenni, de sejtelmem sincs, hogyan juthatnék el arra a szintre. Kérem, segítsen áthidalni a szakadékot!”

A megbeszéléseinken azzal kezdjük a munkát, hogy a szülőkkel közösen elemeire bontjuk a problémát. Amikor ki akarjuk deríteni, hogy mivel küszködik egy gyermek sőt, gyakran az egész család, a viselkedés az, ami nyomra vezet. A viselkedés elemzése során jobban megismerjük a gyermeket, rájövünk, mire van szüksége, és hogy miféle készségek hiányoznak belőlünk. Felfedezzük, melyek a kiváltó okok, a triggerek nálunk, szülőknél, és milyen területeken fejlődhetnénk, így a „Mi a baj a gyerekemmel? Rendbe tudja hozni?” kérdéstől eljuthatunk odáig, hogy ezt gondolják: „Mivel küzd a gyermekem, és hogyan segíthetek neki?” Valamint remélhetőleg ezt is: „Mit jelent mindez RÁM nézve?”

A szülőkkel folytatott munkám célja, hogy a kétségbeesés, a frusztráltság állapotából sikerüljön elmozdulniuk a remény, az élet biztos kézzel való irányítása, sőt, az önreflexió felé – mindezt úgy, hogy nem a legszélesebb körben elterjedt gyereknevelési stratégiákra támaszkodunk. Velem biztosan nem fordul elő, hogy a kihívást jelentő viselkedésformákra válaszként büntetést javasoljak, csillagos matricagyűjtőt, szobából kiküldést, jutalmat, vagy azt, hogy tudomást se vegyünk róluk. De akkor mit tartok fontosnak? Először is azt, hogy értsük meg: ezek a viselkedésformák csak a jéghegy csúcsát jelentik, a felszín alatt pedig ott van a gyermek egész belső világa, amely megértésért esdekel!

Csináljunk valami egészen mást

A Columbia klinikai szakpszichológusi PhD-programjának hallgatójaként klinikai munkám során játékterápiás foglalkozásokat végeztem gyerekekkel. Szerettem gyerekeket kezelni, ám nagyon hamar rájöttem, mennyire zavar, hogy a szülőkkel csak korlátozott a kapcsolatom. Sokszor azt kívántam, bár bevonhatnám őket is, ahelyett, hogy kizárólag a gyermekkel dolgozom közvetlenül, a szülőkkel pedig csak a kiegészítő beszélgetések során találkozom. Ugyanebben az időben felnőttekkel is foglalkoztam, és egyre jobban megragadott egy tagadhatatlan összefüggés: a felnőttek esetében annyira világos volt, hogy gyerekkorukban hol siklott félre valami – a szüleik nem elégítették ki valamiféle szükségletüket, vagy nem reagáltak bizonyos segélykiáltásnak szánt viselkedésformáikra. Ráébredtem, hogy ha megvizsgálom, mi volt a felnőtteknek az a szükséglete, amelyet sosem elégítettek ki, akkor ez a tudás hasznomra válhat a gyerekekkel és a családokkal folytatott munkám során.

Amikor megnyitottam a magánrendelésemet, a terápiás és a szülői tanácsadói foglalkozásaimon kizárólag felnőttekkel dolgoztam. Miután magam is anya lettem, a munkámban egyre hangsúlyosabbá vált a szülői tanácsadás, mind az egyéni konzultációk, mind pedig a havonta megrendezésre kerülő csoportos foglalkozások során. Egy idő után jelentkeztem egy klinikai szakpszichológusoknak szervezett képzésre, amely azt hirdette, hogy „kipróbált, bizonyítékokon alapuló”, „példaértékű” szemléletet kínál a gyerekeknél tapasztalható aggasztó viselkedésformák kezeléséhez és a fegyelmezéshez. Az itt tanított módszerek észszerűnek, „világosnak” tűntek, és a tanfolyamon ugyanazokat az intervenciós technikákat sajátítottam el, amelyeket a gyereknevelési szakemberek ma is rendszeresen javasolnak. Úgy éreztem, a birtokomba került egy tökéletes rendszer, amelynek alkalmazásával elnyomhatom a nemkívánatos viselkedésformákat, és elősegíthetek egy proszociális magatartásformát – vagyis alapvetően egy formálhatóbb, és a szülők számára megfelelőbb viselkedést. Csakhogy néhány hét múlva ráébredtem, milyen szörnyű ez az egész! Émelyegni kezdtem, ahányszor csak meghallottam magamat, amint kimondom a szavakat, amelyekkel „kipróbált, bizonyítékokon alapuló” tanácsokat adok. Képtelen voltam szabadulni az érzéstől, hogy ezek az intervenciók nem válhatnak be a gyerekeknél, hiszen én magam sem szerettem volna, ha valaki velem szemben alkalmazta volna őket.

Igen, ezek a rendszerek valóban észszerűek, ám főleg arra irányulnak, hogy a szülő-gyerek kapcsolat kárára eltöröljék a „rossz” viselkedésformákat, és kikényszerítsék az engedelmességet. A büntetéssel például magatartásváltozást kívánnak elérni, de miért nem veszik figyelembe, hogy épp akkor küldik a gyerekeket a szobájukba, amikor a leginkább szükségük lenne a szüleikre? Hol van itt az emberség?

A következő dologra jöttem rá: ezek a „kipróbált, bizonyítékokon alapuló” megközelítések a behaviorizmus elveire épülnek, egy olyan elméletre, amely az objektívan megfigyelhető cselekedetekre fókuszál a nem megfigyelhető lelkiállapotok, az érzések, gondolatok, késztetések helyett. A behaviorizmus a viselkedés megértésénél fontosabbnak tartja a viselkedés formálását. A viselkedést kontextusnak tekinti, nem pedig a mögötte meghúzódó, kielégítetlen szükségletek kifejezésének. Ráébredtem, hogy pontosan ezért éreztem annyira helytelennek a „kipróbált, bizonyítékokon alapuló” megközelítéseket: mert összekeverték a jelet (ami a gyermekben végbement) a zajjal (a viselkedéssel). A mi célunk azonban nem a magatartás formálása. A mi célunk az, hogy embereket neveljünk.

Miután eljutottam ehhez a felismeréshez, képtelen voltam többé szabadulni tőle. Tudtam, hogy léteznie kell egy módszernek, amely segít hatékonyan együttműködni a családokkal, ám mégsem kell feláldozni érte a szülő-gyermek kapcsolatot. Így hát munkához láttam, összeszedtem mindazt, amit csak tudtam a kötődésről, a tudatos jelenlétről, a belső családrendszerről – vagyis azokat az elméleti megközelítéseket, amelyek áthatották a magánpraxisban végzett munkámat –, és ezeket a gondolatokat egy szülőknek szóló, konkrét, érthető, könnyen felfogható módszerré formáltam.

Mint kiderült, azzal még korántsem adjuk át a gyeplőt a gyerekeinknek, ha a szülői szemléletmódunk középpontjába nem a „következményeket”, hanem a „kapcsolódást” állítjuk. Nem rokonszenvezem a szobából kiküldéssel, a büntetéssel, a következmények hangsúlyozásával, a gyerek semmibevételével, ugyanakkor a nevelési stílusomban nincs semmi, amit túlzott engedékenységnek vagy gyengeségnek lehetne tekinteni. A szemléletem a határozottan kijelölt határokon, a szülői tekintélyen, a biztos kezű vezetésen alapul, miközben hangsúlyozom a pozitív kapcsolatok, a bizalom és a tisztelet fontosságát.

Mély gondolatok, praktikus stratégiák
– Hogyan használjuk ezt a könyvet?

Amikor a pácienseimmel foglalkozom, gyakran megemlítem, hogy két igazság van: a praktikus, megoldásra fókuszáló stratégiák elősegíthetik a mélyebb gyógyulást is. Több olyan gyereknevelési filozófia létezik, amely választásra kényszeríti a szülőt: javítanak a gyermek magatartásán, és eközben feláldozzák a vele kialakított kapcsolatukat, vagy a szülő-gyerek kapcsolatot helyezik a középpontba, és letesznek arról, hogy egy rövidebb úton jussanak el a megfelelő viselkedésformákhoz. A könyvemben kifejtett szemléletmód segítségével a szülők eredményesebbek lehetnek nevelői szerepükben, és közben jobban is érezhetik magukat. Megerősíthetik a kapcsolatukat a gyermekükkel, és tapasztalhatják a javulást a viselkedés, az együttműködés terén.

A könyvem gerincét ez az üzenet alkotja: mindkettő igaz. Olyan információ kerül az olvasó birtokába, amely mögött van elmélet, és közben bővelkedik stratégiában; bizonyítékokon alapul, és kreatívan intuitív; egyformán fontosnak tartja a szülő önmagáról való gondoskodását és a gyermek jóllétét. Elképzelhető, hogy valaki azért keres fel, mert stratégiákra van szüksége a gyereke magatartásának javításához, ám sokkal gazdagabban távozik: nemcsak árnyaltabb betekintést nyer abba, hogy a felszínen tapasztalható viselkedésforma mögött valójában mi megy végbe a gyermekben, de eszközöket is kap, hogy ezt a felismerést a gyakorlatban is felhasználhassa. Remélem, hogy e könyv olvasói hasonlóképpen profitálnak majd. Remélem, hogy megújul az önmaguk iránti együttérzésük, erősödik az érzelmeik önszabályozása, az önbizalmuk, és képesnek érzik majd magukat arra, hogy a gyermeküknek is átadják ezeket a fontos tulajdonságokat.

Ez a könyv egy olyan gyereknevelési modellel ismertet meg, amely legalább annyira szól az önfejlődésről, mint a gyermek fejlődéséről. Az első tíz fejezetben azokat a nevelési elveket foglaltam össze, amelyek szerint a saját életemet is élem – otthon a három gyerekemmel, a munkahelyemen a pácienseimmel, a családjukkal, valamint a közösségi oldalakon azzal a sok szülővel, akikkel az évek során kapcsolatba kerültem. Ezekkel az elvekkel az a célom, hogy elősegítsem a gyerekek és a szülők gyógyulását, emellett gyakorlati stratégiákat javasoljak egy békésebb családi élethez. Az elveim középpontjában az a gondolat áll, hogy a gyermek érzelmi szükségleteinek megértése által a szülő nemcsak pozitívan formálhatja a gyereke viselkedését, de átalakíthatja az egész család működését, és a családtagokat összekötő viszonyokat is.

A könyv második felében az olvasó azokkal a technikákkal ismerkedhet meg, amelyeket én csak kapcsolatépítő vagyonnak nevezek. Ezekkel a kipróbált stratégiákkal erősíteni lehet a szülő-gyerek kapcsolatot, az összetartozást. Nem számít, mi a gond – akkor sem, ha mindössze arról van szó, hogy rossz otthon a hangulat, és nem értjük, miért –, hajtsuk végre a könyvben bemutatott intervenciók egyikét, hogy változtassunk a helyzeten. Ezután sorra vesszük azokat a gyerekkorra jellemző viselkedésproblémákat, amelyek a szülőket leggyakrabban ösztönzik arra, hogy segítséget kérjenek: a testvérekkel való rivalizálástól a dühkitöréseken és hazudozáson át a szorongásig, az önbizalomhiányig és félénkségig. Nem minden technika alkalmazható minden gyermek esetében – csak a szülő ismeri a gyereke egyéni szükségleteit –, de amikor felmerül egy gond, ezek a stratégiák segítenek másképpen gondolkodni, és képessé teszik a szülőt arra, hogy a számára megfelelő, a gyermeke számára pedig biztonságos módon birkózzon meg a kihívással.

* * *

Valószínűleg nem meglepő, hogy sosem kedveltem a kompromisszumokat. Úgy gondolom, hogy képesek vagyunk egyszerre határozottan és kedvesen viselkedni; megszabni a határokat, és közben megerősítést adni a gyerekünknek; a kapcsolatunkra, kapcsolódásunkra összpontosítani, és megingathatatlan tekintélyként fellépni. Azt hiszem, ezt a szemléletet végül minden szülő „helyesnek” találja, és ezt nem pusztán az észszerűség diktálja, de a lelkük mélyén is érzik. Hiszen mindannyian jónak szeretnénk látni a gyerekünket, magunkat pedig jó szülőnek, és azon vagyunk, hogy az otthonunk békésebb hely legyen. Ezek mind elérhető álmok. Nem kell választanunk, mindez a mienk lehet!

I. RÉSZ
BECKY DOKTORNŐ GYEREKNEVELÉSI ELVEI

1. fejezet
Igazából jó

Hadd osszam meg, hogy mit gondolok az olvasókról és a gyerekeikről: igazából, valójában mindannyian jók. Lehet, hogy a gyerekünket éppen „elkényeztetett kölyöknek” nevezzük, de attól még valójában jók vagyunk. Ha a gyerekünk letagadja, hogy lerombolta a húga kockavárát (pedig szemtanúi voltunk, hogy megtörtént), attól ő valójában, igazából még mindig jó. Amikor azt mondom, „igazából jó”, azt értem alatta, hogy a szívünk mélyén mindannyian együttérző, szerető és nagyvonalú emberek vagyunk. A munkám minden területén a „belső jóság” elve vezérel – hiszek abban, hogy a gyerekek és a szülők valójában jók, és épp emiatt érdekel annyira a rossz viselkedésformáik miértje. Ez a kíváncsiság teszi lehetővé, hogy olyan kereteket, olyan stratégiákat alakítsak ki, amelyek hatékonyan mozdítják elő a változást. Ebben a könyvben nincs semmi, ami fontosabb lenne ennél az elvnél – ez az alapja mindannak, amit tárgyalni fogok, mert mihelyt kimondjuk magunkban, hogy „rendben, higgadj le… igazából jó vagyok… igazából a gyerekem is jó”, rögtön másként fogunk cselekedni, mint akkor tennénk, ha hagynánk, hogy a frusztráció és a harag irányítsa a döntéseinket.

A probléma az, hogy rendkívül könnyű átengedni az irányítást a frusztrációnak és a haragnak. Egyetlen szülő sem szeretne cinikus vagy negatív emberként gondolni magára, aki a legrosszabbat feltételezi a gyerekeiről, ám egy megviselő gyereknevelési incidens hevében gyakran megesik – bár túlnyomórészt nem tudatosan –, hogy „belső rosszaságot” feltételezünk a gyerekünkről, és feltesszük magunkban a kérdést: „Tényleg azt hiszi, hogy ezt megengedheti magának?!” Azért kérdezzük ezt, mert úgy érezzük, hogy a gyerekünk szándékosan igyekszik kihasználni, feldühíteni minket. „Neked meg mi bajod?” – faggatjuk, mert azt hisszük, hogy valami nincs rendben vele. „Lehetne több eszed!”– ordítjuk, mert úgy gondoljuk, hogy a gyerekünk szándékosan dacol, vagy mindenáron provokálni akar bennünket. Magunkat is hasonlóképpen teremtjük le: „Mi ütött belém? Hiszen ennél sokkal normálisabb vagyok!” Aztán belesodródunk a kétségbeesés, az önutálat és a szégyen spiráljába.

Bőven akad olyan gyereknevelési tanács, amely adottnak veszi e „rosszaság” létét, és a gyerekekbe vetett bizalom helyett inkább a megrendszabályozásukra összpontosít: ahelyett, hogy támogatná, a szobájukba utasítja őket, és inkább manipulatívnak tekinti a gyerekeket, mintsem elismerje, hogy szükségük van valamire. Én azonban őszintén hiszem, hogy legbelül mindannyian jók vagyunk. Hadd szögezzem le: ha a gyerekünket jónak látjuk, az egyáltalán nem jelent mentséget a rossz viselkedésre, és nem vezet túlzottan permisszív nevelési módszerekhez sem. Létezik egy tévképzet, amely szerint az „igazából jó” szemléletű nevelés a „mindent szabad” gyakorlathoz vezet, és követelőző, megzabolázhatatlan gyerekeket eredményez. Csakhogy én nem ismerek senkit, aki ezt mondaná: „Ó, az én gyerekem igazából jó, szóval nem gond, hogy leköpte a barátját.” Vagy: „Az én gyerekem igazából jó, úgyhogy kit érdekel, ha csúfolja a húgát.” Ennek a téves elképzelésnek éppen az ellenkezője igaz! Amiatt tudunk különbséget tenni egy személy (a gyermekünk) és egy viselkedésforma (pl. durvaság, ütlegelés, szemtelenség) között, mert tisztában vagyunk azzal, hogy igazából mindannyian jók vagyunk. A kapcsolatokat megmentő, nagy hatású változáshoz vezető intervenció titka, hogy ne mossuk össze a személyt azzal, amit éppen csinál.

A jóság feltételezése tesz alkalmassá arra, hogy a családunk szilárd vezetői legyünk: ha biztosak vagyunk gyermekünk jóságában, akkor hiszünk abban is, hogy képes „jól” viselkedni, és helyesen cselekedni. Amíg hiszünk ebben a képességében, addig utat tudunk mutatni neki. Minden gyermek erre a segítségre vágyik: hogy olyasvalaki kalauzolja a helyes irányba, akiben megbízhat. Ettől érzik magukat biztonságban, ez teszi lehetővé, hogy megnyugvásra találjanak, ez eredményezi az érzelemszabályozás és a reziliencia, a rugalmasság, alkalmazkodóképesség fejlődését. A gyermek akkor gyarapodhat és tanulhat, s egyben attól érezheti magát közelebb a szülőhöz, ha biztonságos teret kap tőle, amelyben szabadon próbálkozhat és vallhat kudarcot, miközben nem kell amiatt aggódnia, hogy „rossznak” hiszik.

Mindez talán teljesen nyilvánvalónak tűnik. Természetes, hogy a gyermekeink igazából jók! Hiszen szeretjük őket – senki sem olvasná ezt a könyvet, ha nem az lenne a célja, hogy előmozdítsa a gyerekei jóságát. Csakhogy nem olyan egyszerű az „igazából jó” szemlélet alkalmazása, különösképpen a nehéz vagy nagy érzelmeket kiváltó helyzetekben. Nagyon is könnyű – sőt, ösztönös dolog – átváltani egy kevésbé elfogadó viselkedésformára, aminek két oka van: először is, a negativitás dominanciája az evolúció során belénk kódolt vonás, ezért jobban odafigyelünk arra, ami nehézséget jelent a gyermekünkkel (vagy magunkkal, a társunkkal, az egész világgal) kapcsolatban, mint arra, ami jól működik. Másodszor pedig, a saját gyermekkorunk tapasztalatai befolyásolják azt, ahogy a gyerekeink viselkedését látjuk, ahogy reagálunk rá. Oly sokunknak jutott olyan szülő, akit nem a kíváncsiság, hanem az ítélkezés vezérelt, akitől kritikát kaptunk megértés helyett, és büntetést beszélgetés helyett. (Gyanítom, hogy velük is hasonlóképpen bántak a szüleik.) Amennyiben nem történik erőfeszítés a pályamódosításra, úgy a történelem megismétli önmagát. Ennek eredményeképpen szülőként sokszor a viselkedést tartjuk a gyerekeink mércéjének ahelyett, hogy nyomravezető jelnek tekintenénk, amely rávilágíthat a szükségleteikre. Mi lenne, ha a viselkedést nem az identitásunk, hanem a szükségleteink kifejezéseként fognánk fel? Akkor ugyanis nem megszégyenítenénk a gyerekeinket a hiányosságaik miatt, és nem azt tudatosítanánk bennünk, hogy magányosak és „láthatatlanok”, hanem abban segíthetnénk őket, hogy rátaláljanak a belső jóságukra – s eközben a magatartásuk is javulna. A szemléletünkön nem könnyű változtatni, ám feltétlenül megéri!

A szokások átkódolása

Azt szeretném, ha visszagondolnánk a gyerekkorunkra, és elképzelnénk, hogyan reagáltak volna a szüleink a következő helyzetekben:

- Hároméves vagy, és épp megszületett a kishúgod, akit mindenki megcsodál, és nagy felhajtást csapnak körülötte. Nagyon megkínlódsz a testvérré válás érzésével, pedig a családod szerint örülnöd kellene. Gyakran vannak dührohamaid, elveszed a húgod játékait, és végül kitör belőled: „Küldjétek vissza a húgomat a kórházba! Utálom!” Mi történik? Hogyan reagálnak a szüleid?

- Hétéves vagy, és nagyon-nagyon szeretnél egy Oreót, de apukád egyértelműen kijelentette, hogy nem kaphatod meg. Torkig vagy azzal, hogy folyton megmondják, mit csinálj, és hogy mindenre „nem” a válasz, ezért amikor egyedül maradsz a konyhában, kiveszel magadnak egy kekszet. Apukád meglátja, hogy ott a kezedben az Oreo. Mi történik? Mit fog tenni?

- Tizenhárom éves vagy, és sehogy sem boldogulsz egy írásbeli házi feladattal. Azt mondod a szüleidnek, hogy megcsináltad, később azonban felhívja őket a tanárod, és közli, hogy nem adtad be a feladatot. Mi történik? Mivel fogadnak a szüleid, amikor hazaérsz?

Most pedig gondolkodjunk el a következőn: mindannyian elszúrunk dolgokat. Mindannyiunknak – minden életkorban – akadnak nehéz pillanataink, amikor nem a legmegfelelőbben viselkedünk. A korai életszakasz különösen fontos, mert a testünk ekkor kezdi kódolni a pályákat, amelyek mentén a megviselő incidensekről gondolkodunk, és ahogy ezekre reagálunk. Mindehhez a szüleink magatartása adja a mintát, az ő gondolkodásmódjuk, és ahogyan ők reagáltak a mi viselkedésünkre azokban a nehéz pillanatokban. Azaz: a mód, ahogy a belső küszködéseink során megszólítjuk magunkat – az olyan mondatok, mint a „ne légy már olyan érzékeny!”, „ezt túlreagálom”, „olyan hülye vagyok!”, vagy pedig „igyekszem megtenni mindent, ami tőlem telik”, illetve „csak azt szeretném érezni, hogy odafigyelnek rám” –, a szüleink mintáját követi. Azt, ahogy ők szóltak hozzánk, ahogy ők viselkedtek velünk, amikor gondjaink voltak. Vagyis a testünkbe kódolt reakció megértéséhez elengedhetetlenül szükséges átgondolnunk a „Mi történik?” kérdésre adott válaszokat.

Mit is értek a „testünkbe kódolt reakción”? Életünk korai szakaszában a testünk megtanulja, hogy milyen feltételekkel juthatunk szeretethez és figyelemhez, megértéshez és gyengédséghez, és hogy milyen körülmények között részesülünk elutasításban, büntetésben, hogy mikor hagynak bennünket magunkra. A folyamat során begyűjtött „adatokra” óriási szükségünk van a fennmaradáshoz, hiszen a védtelen kisgyermek fő célja a lehető legszorosabb kapcsolat kialakítása a gondozójával. Az így szerzett tudás komoly hatással van a fejlődésünkre, mert gyorsan elsajátítjuk, hogy mi által juthatunk szeretethez, figyelemhez, és elhárítjuk, „rossz dologként” tartjuk számon mindazt, ami miatt elutasítanak, bírálnak, semmibe vesznek minket.

Csakhogy van itt egy fontos dolog: nincs bennünk semmi, ami valóban rossz lenne. A „Küldjétek vissza a húgomat a kórházba! Utálom!” kifakadás mögött egy olyan gyermek fájdalma húzódik meg, aki szörnyen fél attól, hogy elhagyják, aki fenyegetve érzi magát a családjában. Az Oreo kekszet elvevő dacos gyerek valószínűleg úgy érzi, hogy „láthatatlan”, hogy senki nem figyel rá valójában, és az élete más területein is kontroll alatt tartják. Az el nem készített írásbeli házi feladat egy küszködő, valószínűleg nagyon bizonytalan gyermeket jelez. A „rossz viselkedés” mindig jó gyereket rejt. Mégis, amikor a szülők ellentmondást nem tűrően felszámolnak egy viselkedésformát (és nem veszik észre mögötte a jó gyereket!), a gyermek azt fogja internalizálni, hogy ő rossz. Márpedig a rosszaságnak bármi áron véget kell vetni, ezért különféle módszereket fejleszt ki – például kemény szavakat intéz magához –, hogy megfenyítse önmagát, és ezáltal kiirtsa a „rossz kölyök” vonásait, ahelyett, hogy felfedezné a „jó gyerek” tulajdonságait, vagyis mindazt, amivel jóváhagyásra, kapcsolódásra találhat.

Mit is tudtunk meg tehát gyerekkorunkban a „rossz” viselkedés következményeiről? Azt tanulta meg a testünk, hogy ilyenkor az ítélkezést, a büntetést és a magányt kódolja, vagy az egyértelműen meghúzott határokat, az empátiát és a kapcsolódást? Még egyszerűbben fogalmazva, hiszen már tudjuk, hogy a „rossz viselkedés” valójában azt jelzi, hogy küszködünk valamivel: azt tanultuk-e meg, hogy a küzdelmeinket kritikával szemléljük… vagy inkább együttérzéssel? Szemrehányással, vagy kíváncsisággal?

Úgy tekintünk magunkra, ahogy korábban a szüleink, gondviselőink tekintettek ránk, és ez lesz az alapja annak is, ahogy a gyermekeinkkel viselkedünk. Ezért olyan könnyű létrehozni a generációkon átívelő „belső rosszaság” örökségét:

A szüleim szigorúan és kritikusan reagáltak a küszködésemre – megtanultam kételkedni a saját jóságomban, amikor nehéz helyzeteket élek meg – felnőttként önhibáztatással és önkritikával viszonyulok a lelki küzdelmeimhez – a gyermekem helytelen viselkedése feleleveníti a testem rögzült kódját – úgy érzem, muszáj szigorúan megítélnem a gyermekem küszködését – ezzel a gyerekem teste is elsajátítja ugyanezt a kódot, tehát ő is megtanulja, hogy a nehéz helyzetekben kételkedjen a saját jóságában – és ez így megy tovább…

Ennél a pontnál álljunk meg egy kicsit! Tegyük a kezünket a szívünkre, és mondjuk el magunknak: „Azért vagyok itt, mert meg akarok változni! Fordulóponttá szeretnék válni a családom nemzedékeken átívelő viselkedésmintájában! Valami mással szeretnék próbálkozni: azt akarom, hogy a gyerekem jónak érezze magát legbelül, hogy értékesnek, szerethetőnek, érdemesnek tartsa magát, még akkor is, amikor épp egy nehéz időszakon megy át. Ez a folyamat pedig azzal kezdődik, hogy… újra megtalálom magamban a jóságot. A jóságomat, ami mindig is megvolt bennem.” Nem a mi hibánk, hogy kialakultak ezek a generációkon átívelő viselkedésformák. Ellenkezőleg! Ennek a könyvnek az olvasóiról – így Rólad is! – tudom, hogy vállalják az ördögi kör megszakításának felelősségét. Hogy olyan emberek, akik elhatározták: bizonyos ártalmas viselkedésminták NÁLUK megszakadnak. Hajlandóak vállukra venni az előttük élő nemzedékek terhét, és irányt változtatni az őket követő generációk érdekében. Hűha! Egy ilyen ember semmiért sem hibáztatható – bátor, merész, és mindennél jobban szereti a gyermekét! Óriási harcot jelent megtörni a kört, és nagyszerű lélek mindenki, aki vállalkozik a feladatra.

A legnagyvonalúbb értelmezés (LÉ)

Gyakran úgy sikerül felfedezni a belső jóságot, ha felteszünk magunknak egy egyszerű kérdést: „Mi lehet a történtek legnagyvonalúbb értelmezése?” Gyakran kérdezem ezt magamtól a gyerekeim, a barátaim esetében, és igyekszem egyre többször gondolni rá a házasságomat és magamat illetően is. Amikor kimondom ezeket a szavakat – még ha csak magamban is –, azonnal érzem, hogy a testem kevésbé feszült, és úgy érzem, megfelelőbb módon tudok érintkezni másokkal.

Lássunk egy példát: azt tervezzük, hogy az idősebb fiunkat a születésnapján elvisszük ebédelni – egyedül őt –, és elhatározzuk, hogy az öccsét már néhány nappal korábban tapintatosan felkészítjük erre: „Gondoltam, mesélek neked a szombati tervünkről – fordulunk a kisebb fiunkhoz. – Apuval elvisszük Nicót ebédelni a születésnapján. Arra az egy órára nagyi átjön, hogy vigyázzon rád.” Kisebbik csemeténk erre így válaszol: „Ti elmentek Nicóval, és engem nem visztek?! Utállak! Te vagy a legrosszabb anya a világon!”

Hűha! Mi is történt valójában? És hogyan reagálunk rá? Lássunk néhány lehetséges választ:

1. „A legrosszabb anya a világon?! Hiszen most vettem neked egy új játékot! Olyan hálátlan vagy!”

2. „Nagyon szomorú leszek, amikor ilyeneket mondasz!”

3. Nem törődünk vele, egyszerűen faképnél hagyjuk a gyereket.

4. „Hű, ez komolyan hangzott!… Érzem, hogy bánt a dolog. Mesélj erről még egy kicsit.”

Nekem a negyedik lehetőség tetszik, mert ha a legnagyvonalúbban értelmezzük a gyermek viselkedését, elsősorban ennek a válasznak van értelme. Az első lehetőség egyszerűen egy elkényeztetett és hálátlan fiú reakciójaként láttatja a gyerek válaszát. A második arra tanítja a gyerekünket, hogy az érzései túlságosan erősek és riasztóak ahhoz, hogy uralkodni tudjon rajtuk, és ártanak másoknak, valamint fenyegetik a velünk kialakított kapcsolat biztonságát. (Ezt a 4. fejezetben bővebben is kifejtem, most csak röviden összefoglalom a lényeget: ha a gyermek ránk gyakorolt hatását helyezzük előtérbe, azzal a kodependenciát, társfüggőséget erősítjük, nem pedig a szabályok betartását vagy az empátiát.) A harmadik opció azt sugallja, hogy a fiam viselkedését észszerűtlennek tartom, és az aggodalmai, érzései nem fontosak a számomra. A gyerekem reakciójáról kialakított legnagyvonalúbb értelmezés pedig a következő: „A fiam nagyon-nagyon szeretne részt venni ezen a különleges ebéden, ami érthető. Szomorú, és irigykedik is. Ez a két érzés szinte szétfeszíti azt a kicsi testét, és túlzó, bántó szavak formájában robban ki belőle. Az egész mögött azonban fájdalmas megbántottság húzódik meg.” A negyedik intervencióval – az empatikus válasszal, amely azon alapul, hogy a gyermekünket igazából jónak látjuk – azt jelezzük, hogy tudjuk: nem rossz fiú, csak az óriási fájdalom mondatta vele az iménti szavakat.

A legnagyvonalúbb értelmezés megkeresése arra tanítja a szülőt, hogy inkább a gyermekében végbemenő folyamatokra (mély érzések, komoly aggodalmak, erős késztetések, fontos érzetek) kell figyelnie, nem pedig a viselkedésére (túlzó szavak, gyakran túlzásba vitt tettek). Azzal, hogy ezt a szemlélet átvisszük a gyakorlatba, arra tanítjuk a gyermekünket, hogy ő is ugyanezt tegye, így a belső tapasztalásaik – a gondolataik, érzéseik, érzeteik, késztetéseik, emlékeik, elképzeléseik – irányába terelgetjük őket. Az érzelmi önszabályozás képességének kialakulásához fel kell ismerni e belső folyamatokat, így ha a viselkedés helyett ezekre összpontosítunk, azzal a gyermekünk számára elkezdünk megteremteni egy egészséges megküzdési stratégiát. Amikor a gyerekeink viselkedésének megfejtéséhez a legnagyvonalúbb értelmezést választjuk, az nem azt jelenti, hogy úgy bánunk velük, mint a „hímes tojással”. Sokkal inkább azt, hogy olyan módon értelmezzük a viselkedésüket, amely a segítségükre lesz abban, hogy kialakíthassák az életük során fontos érzelemszabályozási képességeiket – emellett ezzel a módszerrel megóvjuk a kapcsolatunkat, a meghitt viszonyunkat is.

Van egy másik oka is annak, hogy szívesen veszem figyelembe a legnagyvonalúbb értelmezést. „Ki vagyok éppen? Egy rossz gyerek, aki rossz dolgokat csinál… vagy egy jó gyerek, akinek gondjai adódtak?” A gyermekeink mindig a szülőktől várják a választ ezekre a kérdésekre, különösen akkor, ha érzelmi diszregulációtól szenvednek – vagyis az érzéseik maguk alá gyűrik a rendelkezésükre álló megküzdési stratégiákat –, és a szülők válaszainak fényében alakítják ki az önmagukról alkotott képet. Ha azt szeretnénk, hogy a gyerekeink valódi önbizalommal bírjanak, és jól érezzék magukat a bőrükben, akkor érzékeltetnünk kell velük, hogy legbelül akkor is jók, ha látszólag sokat küszködnek.

Gyakran emlékeztetem magam, hogy a gyerekek arra a képre reagálnak, amelyet a szüleik által mutatott tükörben látnak, és ennek megfelelően cselekszenek. Amikor azt vágjuk a fejükhöz, hogy önzők, akkor várhatóan csak a maguk hasznát lesik majd. Amikor a fiunk tudomására hozzuk, hogy a lánytestvérének mennyivel jobb a modora, vajon mi történik? Folytatódik az otromba viselkedés. Csakhogy ennek az ellentéte is igaz. Ha azt mondjuk, hogy „jó gyerek vagy, akinek gondjai adódtak… de itt vagyok, melletted vagyok”, akkor gyermekeink valószínűleg nagyobb empátiával viszonyulnak a saját küszködéseikhez, ami elősegíti a regulációt, és a jobb döntések meghozatalát. Emlékszem, egyszer végignéztem, ahogy az idősebb fiam megpróbálja eldönteni, hogy megossza-e a húgával a nassolnivalóját, vagy sem. A legszívesebben odaszóltam volna neki: „A húgod megkínálna. Gyerünk, légy kedves!” Csakhogy közben egy másik hang ezt mondogatta: „Nagyvonalúbban! Nagyvonalúbban!” Így hát végül ezt mondtam neki: „Tudom, hogy képes vagy ugyanolyan rendesen és nagylelkűen osztozkodni, mint mindenki a családban. Most kimegyek a szobából, és hagyom, hogy eldöntsétek a húgoddal.” Kintről hallottam, hogy közli a húgával: nem kaphatja meg a kekszet, amit kért, de szívesen ad neki néhány kisperecet. Tökéletes megoldás? Dehogy! Ám ha a tökéletességet hajszolom, akkor lemaradok a fejlődésről – pedig annak nagy barátja vagyok. A fiam úgy döntött, hogy hoz egy apróbb áldozatot, én pedig beérem ennyivel.

Nincs értékesebb annál, mint ha megtanuljuk, hogyan leljünk rá küzdelmeink során a jóságunkra, mert ebből kiindulva juthatunk el oda, hogy képessé váljunk más szemszögből átgondolni a helyzetünket, és változtatni rajta. A jó döntések alapja az, ha biztosak vagyunk magunkban és a környezetünkben, márpedig semmi sem ad akkora biztonságérzetet, mint ha olyan jó embernek tekintenek bennünket, amilyenek valójában vagyunk. Ha semmi más nem marad meg az olvasókban ebből a könyvből, akkor ez a gondolat legyen az: igazából, valójában jók vagyunk. Igazából a gyerekünk is jó. Jó úton járunk, ha mindig ehhez az igazsághoz térünk vissza, mielőtt bármiféle erőfeszítést tennénk a változás érdekében.

2. fejezet
Két igazság van

Sarának két fia van. Amikor eljött a rendelőmbe, a nehezteléséről beszélt, a frusztráltságáról és arról, hogy magát okolja. Nagyszerű gyermekei vannak, szerető társa, de torkig van azzal, hogy állandóan fegyelmeznie kell a fiait, ahelyett, hogy inkább jól éreznék magukat együtt. „Szeretnék én is részt venni a mulatságaikban, de valakinek gondoskodnia kell a szabályok betartásáról, és arról, hogy haladjanak a dolgok” – magyarázta. Közös munkánk során Sarával arra összpontosítottunk – sok más szülővel is ez a fő feladatunk –, hogy elfogadja a gondolatot: lehet egyszerre kétféle személyisége. Vicces és határozott, bohókás és szilárd. Nemcsak hogy lehetne mindkettő, de talán jobban is érezné magát így – és az otthoni rendszerük is olajozottabban működne.

Gyereknevelési tanácsaim nagy részének is ez a gondolat a magja: nem kell választanunk két, állítólag ellentétes valóság között. Attól még, ha kerüljük a büntetést, javulhat a gyerekünk magatartása. Nevelhetünk határozott elvárásokkal, ám mégis játékosan. Megállapíthatunk és betartathatunk bizonyos szabályokat, miközben kimutatjuk a szeretetünket. Ugyanakkor megtehetjük, amit a családi életünk érdekében helyesnek tartunk, még ha a gyerekünk meg is bántódik miatta; mondhatunk nemet, és egyidejűleg a szívünkön viselhetjük a gyermekünk csalódottságát.

Ez a sokféleség – a képesség, hogy egyszerre több valóságot is el tudunk fogadni – az egészséges kapcsolatok nélkülözhetetlen eleme. Ha egy szobában két ember van, akkor kétféle érzelemkészlet, gondolat, szükséglet és szemlélet van jelen. Képesek vagyunk egyszerre többféle igazságot felfogni – a miénket és valaki másét. Éppen ennek köszönhetően érezheti két, egymáshoz kapcsolódó ember láthatónak, valóságosnak magát – még akkor is, ha éppen összeütközésbe kerültek egymással. A sokféleség teszi lehetővé, hogy jól kijöjjenek, és közel kerüljenek egymáshoz – mindketten tudják, hogy a másik elfogadja a tapasztalataikat, igaznak tartja azokat, és fontosként kezeli még akkor is, ha az élményeik nagyon különbözőek. A szilárd kapcsolatok kialakítása azon a feltételezésen alapul, hogy senkinek sincs teljesen és mindig igaza – az emberek akkor érzik magukat biztonságban egy kapcsolatban, ha nem meggyőzik, hanem megértik őket.

Mit is értek ezen? Amikor meg szeretnénk érteni valakit, akkor igyekszünk minél többet megtudni a másik szemléletéről, érzéseiről, tapasztalatairól. Lényegében így fordulunk hozzá: „Van egy tapasztalatom, neked pedig egy egészen másfajta. Tudni szeretném, mit érzel, mit gondolsz.” Ez azonban korántsem jelenti azt, hogy egyetértünk, vagy hogy alkalmazkodunk hozzá (ezek ugyanis az „egy igazság van” szemléletre utalnának), de azt sem, hogy mi „tévedünk”, vagy hogy a mi igazságunk hamisnak bizonyult. Azt jelenti, hogy hajlandóak vagyunk egy pillanatra félretolni a saját tapasztalatunkat azért, hogy megismerhessük valaki másét. Amikor a megismerés céljával közeledünk valakihez, elfogadjuk, hogy egy adott ténykészletnek nemcsak egy helyes értelmezése lehet, hanem létezhetnek más tapasztalatok és szemléletek is. A megértésnek egyetlen célja van: a kapcsolódás kialakítása. Mivel a gyerekeink a velünk való kapcsolódás során tanulják meg szabályozni az érzelmeiket, és megélni a belső jóságukat, a megértés, mint a kommunikáció célja, újra meg újra elő fog kerülni.

Mi a megértés ellentéte? Ebben az esetben tételezzük fel, hogy a meggyőzés. A meggyőzés a próbálkozás, hogy bizonyítsuk: egyetlen valóság létezik, csak „egy igazság van”. A meggyőzés egy arra tett kísérlet, hogy megmutassuk, nekünk van „igazunk”, és ennek eredményeképpen a másik személy „téved”. A meggyőzés azt feltételezi, hogy csak egy helyes nézőpont létezik. Amikor valakit meg akarunk győzni, voltaképpen ezt jelentjük ki: „Tévedsz. Rosszul érted, rosszul emlékszel, rosszul érzed, rosszul tapasztalod meg. Hadd magyarázzam el, miért nekem van igazam, hogy te is ráébredj, és elfogadd.” A meggyőzésnek egyetlen célja van: hogy nekünk legyen igazunk. Ennek sajnos van egy szerencsétlen következménye: a másik úgy éli meg, mintha őt meg se látnák, meg se hallanák. Ez pedig a legtöbb embert feldühíti, harciassá teszi, mert úgy érzik, mintha nem fogadnák el az ő valóságukat, értéküket. Lehetetlen kapcsolatot kialakítani azzal, aki láthatatlannak és elnémítottnak érzi magát.

Mivel a megértés („két igazság van”) és a meggyőzés („egy igazság van”) a mások megközelítésének szögesen ellentétes módszere, minden kommunikációban jelentős első lépés lehet, ha tisztában vagyunk azzal, hogy melyik móduszhoz tartozunk. Amikor az „egy igazság van” móduszhoz, akkor szigorúan ítélkezve, kritikusan viszonyulunk mások tapasztalatához, mert azt a saját igazságunk ellen intézett támadásként érzékeljük. Ennek eredményeképpen minden erőnkkel azon leszünk, hogy igazoljuk a saját nézőpontunkat, ami védekezésre készteti a másik felet, hiszen fenn kell tartania, hogy a tapasztalata valóságos. Az „egy igazság van” móduszban a szópárbaj hamar elfajul – mindkét fél azt hiszi, hogy a beszélgetés tárgyáról folytat vitát, pedig valójában magukat próbálják védeni, azt, hogy valódi, érdemmel bíró emberek, akiknek a tapasztalata valódi és hiteles. Ezzel szemben a „két igazság van” móduszban kíváncsiak vagyunk a másik tapasztalatára, és el is fogadjuk, mert olyan lehetőségnek tartjuk, mely által jobban megismerhetjük a másikat. Nyíltan közeledünk hozzá, ezért nem húz falakat maga köré. Mindkét fél úgy érzi, hogy a másik látja és hallja őt, így alkalmunk nyílik a kapcsolat elmélyítésére.

A házasság, az üzlet és a barátság területén folytatott kutatások újra meg újra rámutatnak arra, hogy a kapcsolatok jobban működnek, amikor a megértő, „két igazság van” móduszban vagyunk. Két pszichológus, John és Julie Gottman kifejlesztette a Gottman-módszert, egy kutatásra alapozott szemléletet, amelynek segítségével sikeressé tehető a házasság. Módszerük központi eleme éppen az, hogy el kell fogadni mindkét nézőpont érvényességét. Az odafigyelés két fajtájáról írt tanulmányában Faye Doell klinikai szakpszichológus bemutatta, hogy azok az emberek, akik nem azért figyelnek oda mások mondanivalójára, mert válaszolni akarnak, hanem azért, hogy megértsék őket, jóval nagyobb arányban alakítanak ki kielégítő kapcsolatot mindenkivel.[1] Daniel Siegel neuropszichiáter, A gyermeki elme című könyv egyik szerzője gyakran utal arra, hogy a kapcsolatoknak mennyire fontos eleme az „érezve érezni” magunkat. Ezt úgy fogalmazza meg, hogy „az elménk egy másik elmével kapcsolódik”, de végső soron arról beszél, hogy valaki más tapasztalatához kapcsolódunk.[2] Tanulmányok számolnak be arról, hogy a legjobb üzleti vezetők nem annyira „szólnak” az alkalmazottaikhoz, mint inkább meghallgatják és megerősítik őket – más szóval, megismerik az alkalmazottaik igazságát, nem pedig arról akarják meggyőzni őket, hogy a vezetőségnek mindig igaza van.[3]

Szintén jobban boldogulunk, ha a saját belső monológunkhoz is a „két igazság van” nézőpontjából közelítünk. A sokféleség az a vonás, amely segít felismerni, hogy szerethetjük a gyermekeinket, miközben vágyhatunk énidőre; lehetünk hálásak azért, hogy tető van a fejünk felett, miközben irigykedhetünk azokra, akik több segítséget kapnak a gyerekneveléshez; lehetünk jó szülők, miközben időről időre rákiabálunk a gyerekünkre. Mentális egészségünk kulcsa, hogy képesek legyünk egyszerre több, látszólag ellentétes gondolatot és érzést megtapasztalni, tudni, hogy egyidejűleg többféle igazságot is ismerhetünk. Talán Philip Bromberg pszichológus fogalmazta ezt meg a legjobban: „A [mentális] egészség az a képesség, amely lehetővé teszi, hogy úgy legyünk jelen egy két valóság közti térben, hogy közben nem veszítjük el egyiket sem – a képesség, amely lehetővé teszi, hogy önmagunk legyünk, miközben mások is vagyunk.”[4] Akkor mutatjuk a legjobb formánkat, amikor úgy érzékeljük az érzéseink, gondolataink, késztetéseink és érzeteink sokféleségét, hogy egyik sem „válik” a lényegünkké, az énünkké. Amikor tengernyi tapasztalat között is rátalálunk önmagunkra („érzékelem, hogy egy részem nyugtalan, egy másik részem pedig izgatott”, vagy „érzékelem, hogy egy részem ráüvöltene a gyerekekre, egy másik részem azonban tudja, hogy ilyenkor nagy levegőt kell venni”). Másként fogalmazva: az énünk akkor a legegészségesebb, amikor egyszerre két (vagy több!) igazságot is belátunk.

Ha a gyereknevelésben a „két igazság van” elv vezérel, akkor erősebb, eltökéltebb felnőtté válhatunk. Mindig igyekszem, hogy két valóság irányítson: hogy úgy tudjak nevelni, ami egyszerre jó nekem és a gyerekeimnek, határozottan meghúzott határokkal és szoros kapcsolattal. Ezzel pedig megadjam a gyermekeimnek mindazt, amire ma szükségük van, és felkészíti őket arra, hogy a jövőben kellően reziliensek legyenek. Úgy tűnik, mikroszinten mindig a „két igazság van” a megoldás a problémáinkra: kijelenthetem, hogy nincs kütyüzés, és a gyerekem ezen felháborodhat; megharagudhatok, mert a gyerekem hazudott, és közben kíváncsi lehetek, hogy mit találhatott annyira ijesztőnek, hogy nem merte elmondani nekem; láthatom a gyerekem szorongását irracionálisnak, és közben átérezhetem a szükségleteit. És ami talán a leghangsúlyosabb: ordíthatok, miközben szerető szülő vagyok, elszúrhatok és helyrehozhatok dolgokat, megbánhatom bizonyos szavaimat, és viselkedhetek jobban a jövőben.

A „két igazság van” elve mindenkinek segít eligazodni egy olyan világban, amelyet gyakran ellentmondásosnak érzünk. Különösen a gyerekek számára válik fontossá, akiknek érezni kell, hogy a szüleik felismerik, elfogadják az érzéseiket, és ezek az érzések nem hatalmasodnak el, nem szivárognak át a döntéshozatalba. A legtöbb szülő számára ez a cél: olyan döntéseket hozzunk, amelyeket a legjobbnak ítélünk, és fontos számunkra, hogy a gyerekeink mit gondolnak ezekről a döntésekről. Ez két nagyon is különböző dolog. Amikor igyekszünk átérezni mindkét igazságot, amikor beengedjük mindkét valóságot, azzal rendkívül fontos lépést teszünk a megértés, valamint a gyermekeinkkel való kapcsolódás kiépítése felé.

Kísérjük végig ugyanezt a gondolatot egy felnőtt kapcsolatot alapul véve. Képzeljük el, hogy remek évünk volt a munkahelyünkön, és azt az ígéretet kaptuk, hogy az év végi értékelés után jelentős, már rég esedékes fizetésemelésben részesülünk. Csakhogy az értekezleten a főnökünk a következőket mondja: „Drasztikusan csökkentették a költségvetésünket, és néhány embert kénytelenek vagyunk elbocsátani. A maga állása megmarad, de kizárt, hogy idén meg tudjam adni az emelést. Talán jövőre…”

Gondolkodjunk el: mit érzünk a főnökünk iránt? Csalódottak vagyunk, vagy hálásak? Örülünk, vagy elönt a düh? Annyira zavarba ejtő az egész, ugye? Én a következőképpen látom a helyzetet: két dolog igaz, „örülök, hogy megmaradt a munkám, és csalódott vagyok, mert nem kaptam meg az ígért fizetésemelést.” Válasszuk külön a főnökünk és a magunk tapasztalatát. A főnökünk meghozott bizonyos döntéseket: „Ezt az alkalmazottat megtarthatom, de ebben az évben nem adhatok neki fizetésemelést.” Többféle érzés kavarog bennünk: csalódás, elárultság, harag, és némi megkönnyebbülés is. A haragunk nem változtat a főnökünk döntésén, ahogyan a főnökünk gondolkodásmódja sem változtat az érzéseinken. Mindkettőnek van értelme. Mindkettő igaz.

Nem muszáj egyetlen igazság mellett letenni a voksunkat. Sőt, az élet legtöbb területén többféle valósággal találkozunk, amelyek nem feltétlenül állnak össze. Egyszerűen csak egyidejűleg léteznek, és legfeljebb annyit tehetünk, hogy elfogadjuk az összeset. Nem kell, hogy a munkánk megtartása miatt érzett hálánk erősebb legyen a csalódottságnál, hogy nem kapunk fizetésemelést. A fizetésünkre vonatkozó haragunk nem érvényteleníti az afelett érzett megkönnyebbülésünket, hogy még mindig van állásunk.

Lépjünk tovább! A főnökünk másnap látja, hogy elég letörtek vagyunk, de csak egyetlen igazságot képes elfogadni. Odalép hozzánk, és így szól: „Nem adhattam meg azt a fizetésemelést, de ugyan már! Legyen inkább hálás, hiszen még mindig van állása!” Ez milyen érzést vált ki? Mi megy végbe bennünk? Talán váratlanul felerősödik bennünk az önvád („Mi ütött belém, hogy csak magamra gondolok?”), a mások hibáztatása („Mi baja a főnöknek, annyira önző!”), de megeshet, hogy forrongunk, vagy úgy érezzük, nem értékelnek bennünket kellőképpen. Ha nem figyelünk oda, ezek az érzések valószínűleg oda vezetnek, hogy megneheztelünk a munkahelyünkre, a főnökünkre, és idővel nem lesz motivációnk arra, hogy a képességeink szerinti legjobb munkát végezzük. Miért érezzük olyan rossznak, ha csak „egy igazság van”? És az „egy igazság van” gondolat miért indítja el a kevéssé ideális megoldások láncreakcióját?

A lelkünk mélyén mindannyian azt akarjuk, hogy a tapasztalatainkat, érzéseinket és igazságainkat valaki más is elfogadja. Amikor azt érezzük, hogy „látnak” bennünket, akkor sikerül uralkodni a csalódottságunkon, és ilyenkor eléggé biztonságban, valójában eléggé jónak érezzük magunkat ahhoz, hogy figyelembe vegyük mások nézőpontját is. Ha a főnökünk „meglátta” volna az érzéseinket, talán így fordul hozzánk: „Nem tudtam elérni, hogy megkapja a fizetésemelést… és persze tökéletesen megértem, hogy csalódott. Én is ugyanígy érzek.” A helyzettel kapcsolatos érzéseink azonnal megváltoztak volna. A főnökünknek még csak elnézést sem kellene kérnie azért, hogy nem kapjuk meg a fizetésemelést, feltéve hogy egyértelműen jelzi: érti és elfogadja mindkettőnk igazságát, vagyis hogy nem lehet megadni az emelést, és hogy az ezzel kapcsolatos rossz érzéseink jogosak. Innen már továbbléphetünk.

A „két igazság van” gondolata alapvető gyereknevelési elv, mert emlékeztet arra, hogy a gyermekünk vagy a másik szülő tapasztalatát valóságosnak, érvényesnek, említésre és kapcsolódásra méltónak kell látnunk, miközben a saját tapasztalatunkat is valóságosnak, érvényesnek, említésre és kapcsolódásra méltónak tekintjük. Jó okom lehet valamit megtenni… amire valaki másnak lehet érvényes reakciója. Mindkettő igaz.

A „két igazság van” elv a könyvben tárgyalt nevelési problémák nagy részében elő fog kerülni: hogyan ragaszkodjunk a határokhoz, amikor a gyerekeink tiltakoznak ellenük; hogyan lépjünk ki a hatalmi harcokból; hogyan kezeljük a gyerekünk gorombaságát; hogyan találjunk szilárd támaszt, amikor nehéznek érezzük a gyereknevelést, és így tovább. Most bemutatok néhány példát, és remélem, hogy ezt a technikát, gondolkodásmódot mindannyian elkezdjük alkalmazni az élet más területein is. Tulajdonképpen ez lenne a legfőbb célom. Igen, ez egy gyereknevelési könyv, ám a lényegét tekintve egy emberi kapcsolatokról szóló munka is. Az olvasókkal megosztott elveim nemcsak a gyerekeinkkel való kapcsolatunkra vonatkoznak, de a társunkkal, a barátainkkal, a családunkkal, és ami a talán a legfontosabb, az önmagunkkal való kapcsolatunkra is. Ezért az alábbi példákat olvasva érdemes feltenni a kérdést: „Az életem mely területén venném még hasznát ennek?” Kísérletezzünk bátran, és amikor csak szükséges, vigyük át a gyakorlatba a „két igazság van” elvet.

„Két igazság van” – Amikor a tiltakozás ellenére is ragaszkodunk a határokhoz

Vegyünk egy gyakori konfliktusforrást: a gyermekünk olyan filmet vagy tévéműsort szeretne megnézni, ami szerintünk nem felel meg az életkorának. Nagyon kiborul, azt hajtogatja, hogy már minden barátja látta, hogy nincs nálunk rosszabb szülő, és soha többé nem áll szóba velünk.

A döntésünk: a gyerekünk nem nézheti meg ezt a műsort.

Amit a gyerekünk érez: felháborodás, csalódottság, düh, a valamiből kimaradás érzése.

Ha e kettő közül csak az egyik lehet az igazság, akkor a gyerekünk érzései valószínűleg elsőbbséget élveznek a döntésünkkel szemben. Ha pedig abban hiszünk, hogy a gyermekünk érzéseivel való törődést össze kell kapcsolni a döntéshozatallal, akkor egyértelmű, hogy meg fogjuk gondolni magunkat, hiszen bizonyítani akarjuk, hogy szerető, jó szülők vagyunk.

De mi van, ha két igazság létezik? Cselekedhetünk ennek tudatában is: ragaszkodhatunk a meghúzott határhoz, amely szerint a gyerekünk nem nézheti meg a filmet, és megerősíthetjük, hogy a gyermekünk felháborodott, csalódott, dühös, és úgy érzi, kimaradt valamiből.

Amikor olyan döntést hozunk, amelyben hiszünk, ám tudjuk, hogy a gyerekünket kellemetlenül fogja érinteni, érdemes valami hasonlót mondanunk neki: „Édesem, két igazság van. Az első: eldöntöttem, hogy nem nézheted meg azt a filmet. A második: kiborultál, és dühös vagy rám. Nagyon-nagyon dühös. Hallom a hangodon. Tulajdonképpen meg is értem. Szabad dühösnek lenned.” Nem kell választanunk a határozott döntések és a szeretetteljes megerősítés között. Nem kötünk kompromisszumot, ha az általunk helyesnek tartott módon cselekszünk, ugyanakkor nyugtázzuk a gyermekünk egy igen valós tapasztalását. Mindkettő lehet igaz.

Természetesen ez is egy újabb példa arra, hogy egyszerre két igazság is lehet: elégedettek lehetünk a „két igazság van” szemléletünkkel – „Igen! Sikerült! Szuper szülő vagyok!” –, és a gyerekünknek is szabad felháborodnia. Végtére is, ez a három szó nem varázsige, amely azonnal megoldja a problémát, vagy enyhíti a feszültséget, de attól még kimondott szavak, amelyek segítségével jelezhetjük: emberszámba vesszük a gyerekünket, és olyan kapcsolatot építünk vele, amelynek hosszú távú előnyei vannak. Ugyanakkor nem biztos, hogy a jó nevelés jutalma minden esetben jó magatartás lesz. És akkor mi van?

Tegyük fel, hogy előadjuk a „szabad dühösnek lenned” szöveget, mire a fiunk felüvölt: „Hát dühös is vagyok! Utállak!” Először is, készüljünk fel, és magunkban erősítsük meg a döntésünket („Tudom, hogy jó döntést hozok. Bízom magamban.”). Aztán jelezzük, hogy elismerjük a gyermekünk nézőpontját, az ő igazságát: „Ajjaj… tudom, hogy az vagy, tudom, hogy nagyon-nagyon dühös vagy. Teljesen megértem.” Most pedig ragaszkodjunk a meghúzott határhoz. Ha lehetőség adódik rá, nyugodtan tegyük hozzá: „Sok más film van, amit megnézhetsz. Majd szólj, ha választanál egyet.” Vagy: „Mit gondolsz, csinálhatnánk ma este valami mást, ami jó szórakozás lenne?” Ne feledjük: már megtettünk mindent, ami szükséges, mégpedig mindkettőnk érdekében.

„Két igazság van” – Hogyan lépjünk ki egy hatalmi harcból?

A hatalmi harcok szinte mindig a „két igazság van” elv összeomlását jelzik. Mindig „én kontra te” helyzetet jelentenek, vagyis szemben állunk a gyermekünkkel. Képzeljünk el egy huzakodást, amely amiatt tört ki, mert a gyerekünk ki szeretne menni a kertbe.

SZÜLŐ: „Ha ki akarsz menni, fel kell venned a kabátodat!”

GYEREK: „Nem! Nem fázom, így akarok kimenni!”

Azt hihetnénk, hogy mind a ketten a problémáról – a kabát felvételéről – beszélünk, pedig valójában arról van szó, hogy mindketten látszani akarunk. Szülői szerepünkben meg akarjuk mutatni, hogy aggódunk a gyerekünk jólléte miatt; a gyermekünk pedig szeretne függetlennek mutatkozni, olyasvalakinek, aki dönthet a saját teste felől. Amikor azt érezzük, hogy nem ismerik el az igazunkat, nem tudjuk megoldani a problémát sem. Így ebben a hatalmi harcban a legfőbb törekvésünknek nem a probléma megoldását kell tekinteni. A legfontosabb célunk az, hogy újra rátaláljunk a „két igazság van” mentalitásra, mert mihelyt úgy érezzük, hogy a tapasztalataink és a vágyaink végre „láthatóak”, már lankadhat az éberségünk – végtére is, emberi lényként nincs döntés, amely olyan fontos lenne, mint az, hogy tudomást vegyenek rólunk. Szinte mindig ez a legfontosabb.

Mihelyt visszatérünk a „két igazság van” szemlélethez, máris átválthatunk az „én kontra te” mentalitásról a „te meg én szemben egy problémával” gondolkodásmódra. Így már egy csapathoz tartozunk, megvizsgáljuk a problémát, és eltöprengünk azon, hogy mihez is kezdjünk mi ketten.Térjünk vissza a példánkhoz!

SZÜLŐ: „Fel kell venned a kabátot, ha ki akarsz menni! Nagyon hideg van odakint!”

GYEREK: „Nem fázom! Nem lesz semmi baj, hadd menjek ki!”

SZÜLŐ: „Rendben, várj csak egy percet! Lássuk csak, jól értem-e, hogy miről van szó… Én amiatt aggódom, hogy fázni fogsz, mert eléggé fúj a szél. Te pedig azt mondod, hogy nem fázol annyira, és biztosra veszed, hogy nem lesz baj, igaz? Jól értettelek?”

GYEREK: „Jól.”

Itt több lehetőségünk is van, mert a párbeszéd alkalmat ad valamire. Folytassuk két különböző lehetőséggel.

SZÜLŐ: „Hmmm… mit csináljunk? Biztosan találunk olyan megoldást, ami mindkettőnknek megfelel…”

GYEREK: „Mi lenne, ha magammal vinném a kabátomat, és ha fázom, akkor felveszem?”

SZÜLŐ: „Persze! Ez jó ötlet!”

Amikor a gyerekek érzik, hogy tudomást vesznek róluk, „látják őket”, amikor érzékelik, hogy a szülő nem ellenfél, hanem csapattárs, amikor bevonják őket a probléma megoldásába, olyankor csodás dolgok történnek!

Most pedig nézzük meg, mi történik akkor, ha ragaszkodunk hozzá, hogy a gyerekünk felvegye a kabátot. Odakint két fok van, óránként nyolcvan kilométert meghaladó széllökésekkel – nem arról van szó, hogy feltétlenül az ellenőrzésünk alatt akarjuk tartani a gyereket, hanem valóban aggódunk a biztonsága miatt.

SZÜLŐ: „Hmmm… mit csináljunk? Szülő vagyok, az a dolgom, hogy gondoskodjam a biztonságodról, és jelenleg az lenne biztonságos, ha kabátot viselnél. Tudom, hogy szereted magad meghozni a döntéseidet, és kellemetlenül érint, ha megmondom, hogy mit csinálj…”

GYEREK: „Nem veszem fel a kabátot!”

SZÜLŐ: „Értelek. Két igazság van: ha kimész, fel kell venned a kabátot… és emiatt nyugodtan haragudhatsz rám. Nem kell jó képet vágnod hozzá.”

Ebben az esetben egyoldalúan hozunk döntést, ám még így is utalunk arra, hogy elismerjük a gyermekünk érzéseit. Nem próbáljuk meggyőzni arról, hogy „egy igazság van”, vagyis odakint nagyon hideg van, és ebben a helyzetben az egyetlen „épeszű” döntés az, ha felveszi a kabátját. Magunkat győzzük meg arról, hogy fontos kabátot viselni, meghúzzuk a határt (odakint fel kell venni a kabátot), aztán megnevezzük a gyermek érzéseit, és megengedjük, hogy átadja nekik magát. Mi hozzuk meg a döntést, a gyerekünk pedig megmutathatja, hogyan érez emiatt. Senkinek sincs igaza. Két igazság van.