LIZE SPIT

OLVAD

Fordította
Wekerle Szabolcs

Copyright © Lize Spit, Das Mag Publishers, 2016

Published by agreement with Cossee Publishers

Hungarian translation © Wekerle Szabolcs, 2021

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
Het Smelt, Das Mag, 2016

Borítókép © Julio Salguero / Getty Images Hungary; EyeEm, Daniel Bosma / Getty Images Hungary

Kiadja a Jelenkor Kiadó

Megjelent Budapesten 2021-ben

Felelős kiadó Sárközy Bence

Szerkesztette Nádor Zsófia

Olvasószerkesztő Török Tünde

Borítóterv Szalkai Diána

Szerzőfotó Roos Pierson

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

ISBN 978-963-676-981-9

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft. www.ekonyv.hu

A könyv megjelenését a Flanders Literature
(www.flandersliterature.be) támogatta.

Tildének, Jorntnak és Saarnak

9 ÓRA

A meghívó három héttel ezelőtt érkezett, és teljesen tele volt ragasztva bélyeggel. A bélyegek súlya, amely végső soron alighanem további költségeket rótt a feladóra, eleinte reménnyel töltött el: lám, vannak még egymást lehetővé tévő dolgok.

A borítékot a többi küldemény, az ajtóm előtt két egyenlő magasságú toronyba rendezett néhány tucat levél és szórólap tetején találtam. Szomszédom kézjegye; egy-egy kupac a majdan elvégzendő ellenszolgáltatásokért. A bélyeges boríték alatt egy francia látnok ajánlata és egy játékbolt hirdetése feküdt, utóbbit nyilván a felső szomszédnak szánták – nemegyszer előfordul, hogy a gyerekekből esetlegesen nyafogást kiváltó küldeményeket az én postám nyeli el. Ezenkívül ott voltak még a számlák meg egy olcsó szupermarket négy hírlevele, mindegyikben ugyanannak a gyatrán hizlalt pulykának, mennyeinek mondott mokkatortának és jó áron kapható bornak a képével. Eltalálták: még tényleg nem tudom, mit fogok csinálni szilveszterkor.

Felnyaláboltam a barikádkezdeményt, beléptem a lakásba, és kezemben a postával végigjártam a szokásos kört, melynek során kinyitottam az összes ajtót, nem is tudva, mi a szörnyűbb: ha egyszer végre rajtakapok egy betörőt, vagy hogy mindig ugyanazok az üresen tátongó terek fogadnak.

Miután kivittem az előszobába a kabátomat és a kesztyűmet, nekiláttam a vacsorakészítésnek. Meghámoztam egy krumplit, levagdostam róla a napfényben növekedésnek indult piciny csápokat. Megtöltöttem a vízforralót, és az üres fazék alatt máris legmagasabb fokozatra tekertem a gázt, hogy a forraló tudja, iparkodnia kell.

Miközben vártam, hogy felforrjon a víz, kézbe vettem a levelet.

Fekete tollal írták rá a nevemet és a címemet, és bár ismerős volt a kézírás, hirtelenjében nem tudtam hová tenni. A krumplihámozó hegyével felnyitottam a borítékot. Fehér lap bukkant elő, rajta egy kisbaba fényképe meg egy név. Anélkül, hogy alaposabban tanulmányoznom kellett volna a képet, a nevet vagy a dátumot, mindjárt tudtam, hogy Jan fotója az, és hogy akkor ez nem születési értesítő. Idén december 30-án lett volna harminc.

Újra megnéztem a címemet, az utcanevet. Mélyen a papírba vájt macskakaparás, a lábacskák szeleburdin szökdécseltek a sorok között. Semmi kétség: ez Pim írása. Éveken át ültem mellette az osztályban, láttam, ahogy a dolgozatait körmöli. Sosem értettem, miért nyomja rá annyira a tollat. A válaszai nem lettek tőle helyesebbek.

Ezek szerint Pim kikutatta a címemet. Aztán pedig hibátlanul, betűről betűre sikerült is lemásolnia. Magát a meghívót nyomtatták. A belső oldalán rövid magyarázat állt.

„Kedves ..........!” A pontok helyén ott virított kézzel írva a nevem.

„Amint talán tudjátok, ebben a hónapban nemcsak Jan töltötte volna be a harmincadik életévét, de felavatjuk szinte teljesen automatizált tejüzemünket is. Úgy gondoltuk, ideje lenne újra találkoznunk egy pohár ital és néhány finom falat társaságában.”

Levettem a cipőmet, hogy érezzem a talpam alatt a puha parkettát. Jan emlékbulija tehát reklámeseménnyé silányul, annak érdekében, hogy minél többen menjenek el az új vállalkozás megnyitására.

Nem is olvastam tovább. A lapot a posta maradékával és a krumplihéjjal együtt a szemétbe hajítottam. Kinyitottam a csapot, a csuklómat a hideg vízsugár alá tartottam, vizet paskoltam az arcomba.

Az üres öntöttvas fazék nyikorogni kezdett, vízért könyörgött ő is. És bár a vízforraló épp befejezte, inkább elzártam a gázt. Elment az étvágyam.

Ám még be sem fejeztem az arctörlést a konyhai kendővel, tudtam, hogy úgysem leszek képes ennyiben hagyni.

Kihalásztam a lapot a szemétből.

Jan fényképe bekoszolódott a keményítőtől. Szája sarkából fekete folt indult, ajka szétmaszatolódott, és most egészen a homlokáig ért. Próbáltam a konyhai kendővel rendbe hozni Jan kedves mosolyát.

„15 óra: kinyitjuk az istálló ajtaját. 15 óra 15 perc: a fejőrobot működésének rövid szemléltetése, utána mulatság. Ui.: mindenki gondoskodjon meleg ruháról! Virágot ne hozzatok, csak egy fényképet vagy egy szép emléket a bátyámról. Ezeket előre is elküldhetitek az info@tejuzemlatogatas.be címre, vagy kiposztolhatjátok Jan Facebook-oldalára. Útvonalleírás a hátoldalon!”

A lap másik felén, az egyszerű kis térkép alatt nyálas idézet állt. Néhányszor hangosan felolvastam, nyilván Pim is így akarta. De akárhányszor hallottam is az idézetet, szemernyit sem vesztett modorosságából.

Kilenc óra múlt, épp most hajtottam el Vilvoorde mellett. A műszerfalon lévő óra pár másodpercenként pislákol, és néhány perccel többet mutat, mint a mobilomé. Talán a hideg miatt van? Miközben megyek az autópályán, Jan arca végig kifejezéstelenül bámul rám az anyósülésről.

Nem a fotó miatt hoztam el a meghívót. És az időpontokat meg az útvonalleírást sem kell újra megnéznem, hogy odataláljak.

Nekem csak a bélyeggel vastagon megpakolt boríték a fontos. A bélyegek bizonyítják, hogy Pim biztosra akart menni, mindenáron el akarta juttatni hozzám a levelet. Természetesen tisztában vagyok vele, hogy már-már komikus kézbesítési buzgalma nem mostani önmagamnak szól, hanem annak az embernek, aki akkoriban voltam, amikor még szóba álltunk egymással, tehát a 2002 előtti Evának. Ezért teszem most azt, amit akkor tettem volna: minden fenntartásom ellenére eleget teszek a meghívásnak.

2002. JÚLIUS 4.

A kertből hallom a bemondó hangját. Csütörtök van. Akkora dugók vannak, hogy egyszerűbb lenne azokat a helyeket felsorolni, ahol egyáltalán lehet még valamennyire haladni. Figyelmeztetnek, hogy nagyon meleg napok következnek. Az időjárás-jelentés után leadják a The Ketchup Songot. A dal hangjait elnyomja a felröppenő madarak szárnyverdesése.

Talán mert kivételesen jól aludtam, vagy mert a zene jól illeszkedik a mozdulataimhoz, mindenesetre tél óta először érzem úgy, hogy a megfelelő helyen ébredtem. Előttem az érintetlen nyár. A templom harangjai felügyelik a múló időt, senki sem gyorsíthatja vagy lassíthatja az óramutatók haladását, még Laurens és Pim sem. Ez a gondolat Jan temetése óta először nyugalomra hangol. Elég, ha igazodom a napok jól meghatározott tempójához, és minden rendben lesz.

Felülök a galériaágyon. Csak most veszem észre, hogy Tesje ott áll az ágy mellett. Rövid, kócos haja csatakos fejére tapad. Ellenőrzi a lepedőt, leméri, hogy a szélei egyforma hosszan nyúlnak-e le az ágy két oldalán.

– Aludtál az éjjel? – kérdezem.

Bólint.

Tökéletes nap a Jawbreakerhez.

Amikor megyek a biciklimért, szembetalálkozom apával. Dohányzik, és közben némi büszkeséggel hallgatja a tizenegy órás híreket, amelyek tisztán és érthetően visszhangoznak a hangszóróból: az imént akasztotta fel a cseresznyefa felső ágára, hogy elűzze a varjakat. Elégedetten támaszkodik a toldaléképület falának, amelyet „műhely”-nek nevezünk, bár soha senki nem dolgozik benne.

A tengerpartra vezető úton kialakult dugó még mindig nem szűnt meg az E40-esen történt két súlyos baleset miatt, én pedig mindkét zoknimba elrejtettem egy-egy ötvencentest. Az érmék minden lépésnél lejjebb vándorolnak.

Apa kiveszi a szájából a csutkáig szívott cigarettát, eltapossa a papucsa talpával, felveszi.

Fekete farmer van rajta. Régebben ez volt a munkásnadrágja, de már sehogy sem áll rajta. Közvetlenül a térdek fölött kidudorodik az anyag, leggyakoribb póza lenyomata. Apa, ahogy a sörösrekesz mellett guggol.

– Eva – szólít meg.

Megfordul, int, hogy kövessem. A nevem néha úgy hangzik a szájából, mint egy parancs, máskor mint egy kérdés, és csak ritkán úgy, mint valami, ami az enyém.

Belépek utána a műhelybe. A két érme a bokám mellett a talpam alá csusszan.

Anya akkor nevezte el „műhely”-nek ezt a helyiséget, amikor megvették a házat, és még bármelyik szobából bármi lehetett, feltéve hogy elégszer elismétlik a nevét. Apa úgy tervezte, nagy dolgokat visz majd itt véghez. Gondozza a kertet, nyírja a sövényt, komposztládát ácsol, átépíti a fürdőszobát. Utóbbit az előző tulajdonosok gyerekszobának használták, falát kismackókkal ékesített tapéta borította. A helyiség közepére apa rakott csupasz téglából egy fél falat, és felfúrta rá a mosdókagylót. Ki is csempéz majd, mondta, ha lesz pénzünk. Jolan rájött, hogy a téglákban lévő lyukak eszményi fogkefetartók.

– Rendben, átmenetileg tökéletes lesz – bólintott rá anya.

Jolan már akkor tudta: nem átmeneti időre készülünk.

A műhely tele van üres sörösdobozzal és más szeméttel. A falakon gombák tenyésznek. A legtöbb ferdén növeszti a tönkjét, hogy a kalapja pereme alól kikukucskálva láthassa, mi történik a műhelyben napra nap.

Apa beledobja a csikket az egyik sörösdobozba, még lötyög egy kortynyi az alján.

– Különben kapok a pofámra – mutat a ház felé eső fal, s azon túl a konyha irányába.

Felülről nézve apa válla horpadt, mintha túl nehéz lenne a hónalja. Egy darabig némán nézzük egymást, a műhely közepén, amelyet jószerével beborítanak a Peters italkereskedés Maes Pils-rekeszek mellé adott szóróajándékai – kék sapkák, kék tálcák, kék strandlabdák.

Vajon apa is látja, amit én: hogy a műhely potenciális tombolaajándékok raktárává változott?

Pillantásom a fúrógépre téved, ami eltérően a többi szerszámtól nem a plafonról lóg, hanem egy polcon fekszik, melyet apa nem is oly rég állított össze és erősített a falhoz. Ez volt az első alkalom, hogy használta a fúrógépet. Nehéz megmondani, ez esetben mi tett lehetővé mit: a fúró a polcot, vagy a polc a fúrót.

Ez a rengeteg szerszám nem véletlenül került ide. Nem messze lakunk az ALDI-tól – már épp nem séta –, de még bőven biciklitávolságra. Ott pedig minden évben kínálnak valamit, amijük még nincs az apáknak. A falunkat a szomszéd falutól elválasztó autópálya hídján rendszeresen suhannak el anyák lombfűrészekkel, MEDION kézi masszírozókkal, sövényvágókkal és barbecue-villákkal a biciklikormányon.

A fúrót egy éve adtuk apának ajándékba. Igazából addig örült neki, amíg becsomagolva pihent a tálalón. Miután kicsomagolta, a gondosan kivasalt konyharuhák tetejére helyezte. Ott feküdt egészen addig, míg már nem lehetett tovább halogatni a következő születésnapjával kapcsolatos előkészületeket.

– Egy fúrógépet az élettartama alatt átlagosan mindössze tizenegy percig használnak – közli apa.

– Az nem sok – válaszolom.

Megnézem, a gép dobozán ott van-e még az ára, hogy kiszámolhassam, másodpercenként mennyit fizettünk érte. Majd elmesélem Pimnek és Laurensnek. Talán érdekli őket.

– Nézd, Eefjém. Ezt akartam mutatni.

Apa a sövényvágó mellett, a középső tetőgerendán himbálózó hurok felé bök.

– Nem is hinnéd, milyen nehéz rendesen felrakni egy ilyen kötelet.

Megvonom a vállam. Az ember ugyanúgy vállvonogatással reagál arra, ami rohadtul nem érdekli, mint arra, ami nagyon is, csak épp nem találja a megfelelő szavakat hozzá. Ilyenkor mindig az jut eszembe, hogy mielőbb választani kéne ehhez egy másik testrészt, de legalább valami más mozdulatot. A váll anatómiájából adódik, hogy ellentétben például a szemöldökkel, képtelen a finom árnyalatok kifejezésére.

– Nem mindenki tud ám jól megkötni egy ilyet – folytatja apa. – Pont a megfelelő magasságban kell lennie.

– Azt látom – felelem. – És mi a megfelelő magasság?

Elereszti a füle mellett a kérdést.

– Ha rossz a csomó, az iszonyú szenvedést okoz. És te nem akarod, hogy szenvedjek, ugye?

Megint a hurkot nézem, és közben rázom a fejem.

– Ha nincs elég magasan, akkor nem törik el az ember nyaka, és nagyon sokáig tart. Ha viszont túl magasan van, akkor a nyak szétroppan, és azt a látványt nem kívánhatja az ember annak, aki majd rátalál. Jól mondom?

– Jól. Nem kívánhatja – bólintok.

Apa sapkát visel. Az elmúlt napok verejtéke kicsapódott rajta, és rászáradt az anyagra. A só fehér, kacskaringós csíkokat hagyott maga után a homloka magasságában. Minél melegebb van, annál magasabban húzódik a hátramaradó sócsík.

Némán bámul, leveszi a sapkáját, ellenőrzi, van-e rajta valami furcsa. Nem látja. A sapka visszakerül a fejére, most silddel hátra.

Nem tudok másra gondolni: ez az ember az apám. Idősebb az átlagosnál, mert csak későn talált olyasvalakit, aki hajlandó volt gyereket szülni neki. Bankban dolgozik, hogy pontosan mit, azt sohasem részletezi, az emberek meg nem érdeklődnek, mert hát abból indulnak ki, hogy ha valaki magától nem beszél valamiről, akkor arról nyilván nem is igen van mit mondani. Hogy eljusson a munkahelyére, minden áldott munkanap – esőben is – el kell bicikliznie egy buszmegállóba, hogy utána még fél órán át a buszon zötykölődjön. Ezeken a munkanapokon épp megkeres annyit, hogy a családját, amely soha nem érdeklődik, eltarthassa, ki tudja fizetni a tetőt a fejük fölött, amelyre aztán felaggathatja az ajándékokat, amiket a pénzéből vesznek neki anélkül, hogy ő valaha is vágyott volna bármelyikre.

Ennek az embernek vagyok a legidősebb lánya, úgyhogy most nem tehetem meg, hogy csak bólintok, vagy úgy válaszolok, hogy nem vagyok tisztában vele, valójában mire is készül.

Az arcomra erőltetek valamit. Nem mosolyt, sem együttérzést. Talán megértést, bár sejtelmem sincs, annak arckifejezésre lefordítva hogyan kellene kinéznie.

– Te is azt gondolod, mint anyád, hogy ugyan, a vén fasz soha nem gondolja komolyan, amit mond. Hogy a vén fasz ehhez úgysem elég tökös!

Apa mindig azt mondja, hogy „anyád”, és anya ugyanígy, ha apáról beszél, csak úgy hívja, „apád”. Ez nem teljesen tisztességes tőlük: mintha el akarnák hessegetni a felelősséget, mintha én lettem volna az, aki kiválasztotta őket.

– Akarod, hogy bemutassam?

Fogja a rozoga létrát, szétnyitja pontosan a kötél alatt, és fellép rá. A harmadik fok után a létra ijesztő himbálózásba fog. Közelebb lépek, és úgy állok meg a létra mellett, hogy meg tudjam támasztani. Az érmék még lejjebb csúsznak, a talpam alá. A rádióban véget érnek a tizenegy órás hírek, most reklámot adnak.

– Miért fizetne többet? Ha ugyanezt a készüléket megtalálja máshol olcsóbban, visszaadjuk a különbözetet!

Apa felér a létra tetejére. Két lábbal egyensúlyozik a legfelső fokon, feje pontosan a hurok alatt. A kötél enyhén kileng oldalra, aztán visszatér, és halkan apa tarkójának ütődik. Kis híján elveszti az egyensúlyát. Erősen tartom a létrát. Csak azt tudom megakadályozni, hogy leessen. Azt, hogy leugorjon, már nem. A lábamra helyezett súly miatt még inkább égetik a talpamat az érmék. II. Albert király feje alighanem életem végéig a bőrömbe vésődik.

Apa néhányat ránt a kötélen – jól tart. A nyakára helyezi a hurkot. Vet egy pillantást saját, kék birodalmára. Bólint. Elégedettnek tűnik.

– Aki felakasztja magát, gyakran lekaparja a nyakáról a bőrt, ami nem jó, de akkor már bánhatja. Pedig megbánni nem szabad – mondja.

Biccentek.

– Hallottad, amit mondtam, Eva?

Újra biccentek.

– Na, és mit?

– Hogy nem szabad megbánni – felelem.

– Nem hallak!

– Hogy nem szabad megbánni – mondom újra, hangosabban.

Apa csak most néz rám, és látja, ahogy ott állok, a létrát támogatva.

Egy ideig nem szól.

– Csinálj valamit a hajaddal, Eva – mondja végül. – Hát hogy néz már ki?

A hajam szerintem épp megfelelő hosszúságú: elég rövid ahhoz, hogy hűvös időben ki lehessen engedni, és épp elég hosszú, hogy meleg napokon lófarokba fogjam. Apának még szoknia kell. Egy hete magam vágtam le belőle pár centit, mert törni kezdett a vége. A penészes fürdőszobában csináltam a tükör előtt, a régimódi bútor fölött, azzal az ollóval, amivel anya néha szövetet vág.

– Köszönöm, hogy tartottad a létrát, Eva – mondja apa. Időközben levette a nyakából a hurkot, és két fokkal lejjebb ereszkedett.

– Erről egyedül te tudsz. Anyád sem tud róla. Maradjon is köztünk. – A zsebébe nyúl, derekát a létra tetejének dönti, rágyújt a következő cigire. – Hogy megmutattam neked, az valószínűleg jó jel.

Úgy szívja a cigijét, hogy behorpad az arca. Óvatosan lemászik a létráról. A földre érve olyan erővel ver vállon, hogy megtántorodom; az efféle vállveregetést az apák inkább a fiaiknak szokták tartogatni.

– Ne dohányozz, káros – jegyzem meg.

A Kisbolt kirakata előtt műfű szőnyegen néhány Raiders sorakozik. Ez a csoki elvileg már nem létezik – most Twixnek hívják –, de ezt senki sem meri megmondani Agnesnek. Emberemlékezet óta üzemelteti ezt a kis üzletet.

A keskeny, hosszú helyiségben jószerével minden elképzelhető dolog kapható. A többség mégis inkább nem romlandó, nem rothadó és nem száradó áruért jár ide. Laurens unokatesója egyszer halált megvető bátorsággal visszavitt a boltba egy csomag lejárt szavatosságú tésztát.

– Az nem a lejárati idő, öcsi, hanem a gyártási – förmedt rá Agnes.

Rövid vita után mégis lecserélte a tésztát egy doboz alkoholos filcre. Pár órával később a cégérén valaki kiegészítette a feliratot: MINDEN, AMI SZÁRAZÁRU – és még le sem gyártották. Agnes soha nem próbálta letörölni. Épp ellenkezőleg: attól fogva a lejárati dátumok hamisítására specializálódott. A hármasból nyolcast vagy kilencest varázsol, a júniusból egyetlen mozdulattal júliust csinál. Tudja, hogy a falubeliek így is hozzá járnak majd: aki válogatós, annak tíz percet kell autóznia a szomszédos porfészekbe egy csomag lisztért. Az elveknek is megvannak a maguk határai. Lauren unokatestvére is betér majd még tésztát venni.

Bemegyek. Jól indult a nap. Még tartozom neki pár Jawbreaker rágóval. Jelenlétemet kis csengő jelzi, más, mint a hentesnél, itt inkább sikításnak hangzik.

A bolt redőnye majdnem teljesen lehúzva, félhomály van bent. A dugig pakolt polcokból dohos hűvös árad. Túl hosszan konzerválódott délelőtt. Várok, és szemmel tartom a bolt mögötti lakórészbe nyíló ajtót. Agnes ott rejtőzik, és fénymásolt keresztrejtvényeket fejt. Talán van hátul asztal is, székekkel, esetleg egy konyha. Látni még nem láthatta senki.

Várok, mert Agnes nem szereti azokat a vevőket, akik a távollétében kezdenek körülszaglászni az üzletben. Kibontom a cipőfűzőmet, kihalászom a zoknimból a két pénzérmét. Ma reggel nem kellett volna eldugnom a pénzt. Anya úgysem látta, hogy eljövök.

– Szia, Eva – hallom meg Agnes hangját. Gyorsan bekötöm a cipőmet, és felegyenesedem.

Agnes a pulthoz siet, enyhén görnyedten jár. Csúnya gerincferdülése van, olyan a háta, mint egy oldalasztal. Laurens egyszer poénkodott is vele, vajon hány pohár sört tudna elvinni a vállán anélkül, hogy kilöttyintené. Ma nyolcat saccolok. Ezt megjegyzem, gondolom, nemsokára elmondhatom neki.

Követem Agnest a szivacsokkal, fogvájóval, tamponnal és művirágokkal telepakolt szürke polcok között. Tudja, miért jöttem. Az édesség a középső sorban található.

– Hol van a két másik muskétás, a hentesfiú meg a parasztfiú? – kérdi Agnes. Vállat vonok.

Amióta Agnest elhagyta a férje egy másik férfiért, amióta új szöveg olvasható a cégérén, Agnes nem engedi a vendégeknek, hogy maguk mérjék ki a cukrot; még nekem sem.

Jólnevelten kérek húsz savanyú UFÓ-t, öt Stixxet és két csomag Jawbreakert. Agnes papírstaniclibe pottyantja az árut.

– Ma még találkozol Jan testvérével? Vele fogod megenni? – kérdezi.

Határozottan bólintok, pedig még egyáltalán nem biztos.

Mindenből egy kicsit többet ad.

A zacskóval a kormányon biciklizek végig a falun. Kémlelem az üres utcákat, abban a reményben, hogy ha elég sokáig meresztem a szemem, Laurens és Pim előbb-utóbb előbukkan a régi emlékek kollázsaiból. Egy óra múlva elfogy az összes édesség. Megfeküdte a gyomromat, a szájam sarka ég. Otthon kellett volna maradnom. Lehet, hogy próbáltak hívni telefonon.

Eltekerek a hentesbolt mellett.

Laurens biciklije nincs a szokott helyén, a ház falának támasztva. Talán új barátai vannak, vagy új hobbijai, amelyekről nem mesélt, és elment otthonról. De az is lehet, hogy a biciklije ma a garázsban áll, és ebben a ronda időben inkább tévézik ahelyett, hogy velem lógna.

A nagy kirakatablakon át bebámulok az üzletbe. A plébános épp húst vesz. A párizsira mutat. Laurens anyja beindítja a szeletelőt. A nyitott boltajtón át hallom a kések lomha mozgását. A hús vágáskor nem roppanó hangot ad, inkább mintha rojtosodna.

Laurensnek igaza volt.

– Egy tehén milliónyi szálból áll – mondta egyszer a suliban az ebédszünetben, miközben kis golyókat gyúrt a kenyérbélből, egy kolbászt szálakra tépett, és egyenként a golyókra rakta őket. – Amint erre rájössz, már nem is olyan szörnyű érzés szétvágni őket.

Nem úgy hangzott, mintha ő találta volna ki, de önmagában az is lenyűgözött, hogy egyáltalán megjegyezte.

Szinte mindig megnyugtat, ha Laurens anyját nézem. Épp az időjárásról beszél, azt magyarázza, hamarosan beborul, látom a kézmozdulataiból. Aztán a mérlegre pakolja a párizsiszeleteket.

És akkor, miközben a lemért áru súlyát jóváhagyó, az árut kifizető plébánost nézem, hirtelen olyan szomorúság tör rám, amiről azt gondoltam, azt reméltem, hogy talán nem jön vissza soha többé.

Már tudom, hogy ez ellen az érzés ellen nincs orvosság, hiába ülök időben a megfelelő széken a megfelelő osztályteremben olyan ruhában, amit már megszoktak a többiek, hiába bámulok éppen kimért szelet húsokat, vagy hiába nem bámulom éppen őket. Ilyenkor hiányzik belőlem valami, minden, mintha korábban teljesebb lettem volna, és valami bennem emlékezne még arra, milyen is volt akkor.

Ez az érzés lep meg minden alkalommal a kádban állva, mosakodás közben. Olyankor mintha a bőrömre telepedne valami. Bezár, rám feszül, nyilvánvalóvá teszi, hogy rossz helyen vagyok.

Talán azért alakult ki, mert közvetlenül egy ikerpár után jöttem világra, anyám még kissé kitágult méhéből, jutott eszembe nemrég. Lehet, hogy anya az első kilenc hónapban nem ölelt elég szorosan körül.

Mielőtt Laurens anyja észrevenné, hogy őt bámulom, már el is tűnök az ajtóból.

Még úton vagyok hazafelé, amikor kitör a vihar. Az első esőcseppek langyosak. Nem lep meg, az utóbbi napokban még a hideg vizes csapból is langyos víz folyt. Keresek egy fát, ami alá behúzódhatok, a kertünket határoló tuják alá állok, és nézem, ahogy elszabadul a pokol. Égszakadás, földindulás.

Soha nem lett volna szabad szerszámot vennünk apának ajándékba, sövényvágót meg végképp nem. Két éve érintetlenül lóg a tetőről, fogantyúval lefelé. Amikor fúj a szél, az instrumentum életre kel. Lehet, hogy pont ez juttatta apa eszébe azokat a fura dolgokat.

A tűlevelek egy darabig bírják, de csakhamar kövér esőcseppek potyognak rám. Nem baj, hogy elázom.

Tartalom

9 ÓRA

2002. JÚLIUS 4.