Richard Powers

ÉGIG ÉRŐ
TÖRTÉNET

PARK KÖNYVKIADÓ

Fordította Barabás András

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Richard Powers: The Overstory

W. W. Norton & Company, New York, 2018

Ez a könyv a fantázia szülötte. A benne szereplő neveket, személyeket, helyeket és eseményeket a szerző találta ki, és fiktív módon használja őket. Bármilyen hasonlóság tényleges eseményekkel, helyszínekkel, élő vagy már elhunyt személyekkel kizárólag a véletlen műve.

A fordító hálásan köszöni Kovács Éva, Cseresnyési László, Fehér Ákos, Sághi György, Szokolai Balázs, Miklósy Katalin, Barabás György, Horváth Blanka, Barabás Frigyes, Kellner László, Pándi Borbála, Vidos Tibor és Szabó Kornélia szakszerű és türelmes segítségét.

Copyright © 2018 by Richard Powers

Hungarian translation © 2020 Barabás András

Magyar kiadás © 2020, 2023 Park Könyvkiadó, Budapest

A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Borítóterv © Evan Gaffney

Borítóillusztráció © Albert Bierstadt (1830–1902):

Cathedral Forest / Art Resource

A borítót az eredeti alapján készítette Kállai Dávid

Felelős kiadó Tönkő Vera

Felelős szerkesztő Szalay Marianne

Szerkesztette Greskovits Endre

A fordítást szakmai szempontból ellenőrizte Iványi Ákos

A szöveget gondozta Györke Mária

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Elektronikus verzió eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Békyné Kiss Adrien

Második kiadás

ISBN 978-963-633-096-5

Aidának

A legnagyobb öröm, melyet erdő-mező szerezni tud, hogy titokzatos kapcsolatot sugall ember és növény között. Nem vagyok egyedül, engem is elismernek. Bólintanak felém, én pedig visszabólintok nekik. Az ágak hajladozása a viharban egyszerre új és régi a számomra. Meglepő, mégsem ismeretlen. A hatása olyan, mint amikor egy magasröptű gondolat vagy nemesebb érzelem száll meg, mert úgy vélem, előzőleg becsületesen gondolkodtam vagy helyesen cselekedtem.

Ralph Waldo Emerson

Lehet, hogy a Föld él. Nem úgy, ahogy az őseink gondolkoztak róla – ők érzékeny lelkű istennőt képzeltek, akinek céljai vannak, és a jövőbe lát –, hanem úgy, mint egy fa. Fa, amely csöndben éldegél, nem mozog, csak mikor a szélben hajladozik, de végtelen párbeszédet folytat a napfénnyel és a talajjal. A napfény, a víz és az ásványi tápanyagok felhasználásával növekszik és változik. Ám mindez oly észrevétlenül történik, hogy a szememben az öreg tölgy a gyepen ugyanolyan, mint gyerekkoromban volt.

James Lovelock

Fa… Ő figyel téged. Te nézed őrá, ő meghallgatja téged. Nincs neki ujj, nem tud beszél. De van neki a levél… Dagad, nől, nől éjjel. Amíg te aluszol, álmodol valamit. Fa is, fű is álmod.

Bill Neidjie

GYÖKEREK

Kezdetben nem volt semmi. Azután minden lett.

Azután egy nyugati város fölötti parkban alkonyat után üzenetek hullanak, mint az eső, a levegőből.

Nő ül a földön egy fenyőfának dőlve. A fa kérge keményen nyomja a hátát, keményen, mint az élet. A tűlevelek illatosítják a levegőt, és valami erő zümmög a fa belsejében. A nő füle ráhangolódik a legalacsonyabb frekvenciákra. A fa mond neki ezt-azt szavaknál is régebbi szavakkal.

Azt mondja: A nap és a víz olyan kérdés, melyre érdemes szüntelenül válaszokat adni.

Azt mondja: A jó választ elölről kezdve sokszor, újra meg újra meg kell fogalmazni.

Azt mondja: Minden egyes földdarabkát új módon kell kézbe fogni. Több módja van az elágazásnak, mint amennyit bármilyen cédrusfa ceruza valaha is megtalálhat. Egy dolog bárhová eljuthat úgy is, ha meg se moccan.

A nő is pontosan ezt csinálja. Úgy potyognak körülötte a jelzések, mint a magvak.

A ma esti beszélgetés messzire hatol. Az égerfa göcsörtjei réges-régi szerencsétlenségekről beszélnek. A törpe geszetenyefa fakó füzérvirágjai lerázzák magukról a virágport, nemsokára tüskés gyümölccsé válnak. Nyárfák adják tovább a szél pletykálkodását. Datolyaszilva és dió nyújtogatja csábos gyümölcsét, berkenye a vérpiros fürtjeit. Ősi tölgyek az eljövendő időjárásról hajladoznak próféciákat. A sok száz fajta galagonya azon nevet, hogy egyetlen néven kénytelen osztozni. A babér váltig állítja, hogy még a halál is kisebb baj, mint kihagyni egy éjszakai bulit.

Van valami a levegő illatában, ami azt parancsolja a nőnek: Hunyd be a szemed, és gondolj a fűzfára. A szomorúság, amit látsz rajta, tévedés. Képzelj el egy esernyőfát. Nem tudsz eléggé szúrósat képzelni. Mi az, ami közvetlenül fölötted köröz? Mi lebeg a fejed fölött ebben a pillanatban – most?

Még távolabbi fák kapcsolódnak be: Bármi módon képzelsz is el bennünket – elvarázsolt mangroveként gyökérlábakon, szerecsendió fájának fordított ásót idéző alakjaként, elefántfa göcsörtös törzseként, rakétaszerűen fölmeredő szálafa formájában –, az mindig csonkítás. A magadfajta sohasem lát bennünket egészben. Kimarad nektek a fele, sőt több is. Mindig legalább annyi van a talajszint alatt, mint fölötte.

Ez a baj az emberekkel, ez a gyökeres gond velük. Az élet észrevétlenül elszalad mellettük. Itt és most meg a következőben. Megteremteni a talajt. Létrehozni a víz körforgását. Tápanyagokat adni-venni. Időjárást csinálni. Felépíteni a légkört. Többféle lényt etetni, gyógyítani, elszállásolni, mint amennyit az emberek össze tudnak számolni.

Az élő erdő kórusa zengi a nőnek: Ha csak egy kicsivel zöldebben gondolkodnál, belefullasztanánk a jelentéseink sokféleségébe.

A fenyőfa, amelynek nekitámaszkodik, ezt mondja: Fülelj csak. Van itt valami, amit meg kell hallanod.

NICHOLAS HOEL

Most van itt a gesztenyefák ideje.

Az emberek kövekkel hajigálják az óriási fatörzseket. A gesztenyék isteni jégesőként potyognak körülöttük. Ezen a vasárnapon számtalan helyen történik így Georgiától egészen Maine államig. Odafönt, Concordban Thoreau is részt vesz benne. Úgy érzi, sziklákkal dobál egy érző lényt, akinek tompábbak az érzékei, mint neki, mégis vérrokona. A vén fák a szüleink, sőt talán a szüleink szülei. Ha ki akarod tanulni a Természet titkait, több emberséget kell tanúsítanod…

A brooklyni Prospect Hillen Jørgen Hoel, aki nemrég költözött ide, elneveti magát a gesztenyeeső láttán, melyet a dobásai fakasztanak. Valahányszor eltalálja a fát a kővel, lapátszámra potyog le az ennivaló. Az emberek úgy rohangálnak, mintha tolvajok lennének, sapkát, tasakot, nadrághajtókát töltenek meg a héjától megszabadított gesztenyével. Íme, a legendás amerikai ingyenlakoma – újabb, szél lefújta gyümölcs egy olyan országban, ahol még a hulladék is egyenest Isten asztaláról származik.

A Brooklyni Hadihajógyárban dolgozó norvég fiatalember meg a barátai nagy tábortüzeket raknak egy erdei tisztáson, és azon megpirítva fogyasztják el a zsákmányt. Az odaégett gesztenye elmondhatatlanul jólesik: édes is, sós is, laktató, mint a mézes rósejbni, e világi és titokzatos – és mindez egyszerre. Érdes héjuk szúr, de a gesztenye inkább csak incselkedik, amikor nemet mond, nem akadályozza komolyan a hozzáférést. Valójában ki akar szabadulni a tüskés védőburokból. Mindegyik önként ajánlkozik rá, hogy megegyék, úgyhogy valószínűleg továbbiak is találhatók távolabb, szétszóródva.

Aznap éjjel a pirított gesztenyétől mámoros Hoel megkéri Vi Powys kezét. Az ír lány fenyőfákkal szegélyezett sorházban lakik Finn Town szélén, két sarokra Hoel bérelt lakásától. Ötezer kilométeres körben egy lélek sincs, akinek joga volna kifogást emelni az esküvő ellen. Karácsony előtt össze is házasodnak. Februárra megkapják az amerikai állampolgárságot. Tavasszal a gesztenyefák ismét virágba borulnak, hosszú, kócos barkáik lengedeznek a szélben, mint a tajték a kékeszöld Hudsonon.

Az állampolgárságtól kedvet kapnak az érintetlen világhoz. A pár összepakol minden mozdíthatót, és nekivág a szárazföldi útnak a simafenyő nagy kiterjedésű vidékén át Ohio sötét bükköseibe, majd végig a közép-nyugati tölgyeseken, egészen a Des Moines-i erőd közeli településig a későn csatlakozó Iowa államban, ahol a hatóság az előző nap felparcellázott telkeket bárkinek odaadja, aki hajlandó megművelni. A közvetlen szomszédaik három kilométerre laknak. Az első évben húsz hektárt szántanak fel és ültetnek be. Kukorica, krumpli, bab. A munka embertelenül nehéz, de a sajátjuk. Jobb, mint hadihajókat építeni bármelyik ország számára.

Aztán beköszönt a tél a prérin. A hideg próbára teszi az élniakarásukat. A hézagos falú kunyhóban töltött éjszakákon a vérük is megdermed. Minden reggel össze kell törniük a jeget a mosdótálban, hogy megmoshassák az arcukat. De hát fiatalok, szabadok, elszántak – az egyetlen támogatói önnön megélhetésüknek. A tél nem öli meg őket. Egyelőre nem. A szívük legsötétebb nekikeseredése is gyémánttá válik.

Mikor újból eljön az ültetés ideje, Vi már terhes. Hoel a hasára teszi a fülét. Vi elneveti magát Hoel megszeppent arckifejezésén.

– Mit mond?

Hoel így felel a maga nyers, direkt angolságával:

– Adj enni!

Májusban Hoel hat gesztenyét talál a munkaruhája zsebében – aznap viselte, amikor megkérte a felesége kezét. Bedugja a gesztenyéket a nyugat-iowai földbe, a kunyhójuk körüli fátlan prérin. A gazdaságuk sok száz kilométerre van a gesztenye saját termőterületétől, ezerre a Prospect Hill gesztenyeünnepétől. Hoel számára hónapról hónapra nehezebb felidézni a keleti part zöld erdőit.

De mégiscsak Amerikában vagyunk, ahol az emberek meg a fák a legmeglepőbb kirándulásokat teszik. Hoel ültet, öntöz, és azt gondolja: Eljön a nap, amikor a gyerekeim megrázzák a fa törzsét, és ingyen ehetnek.

Az elsőszülöttjük meghal csecsemőkorában, olyasmiben, aminek még nincs is neve. Ekkor még nincsenek mikrobák. Isten az egyetlen, aki elveszi a gyermekeket, még a bolygó lelkeket is elragadja egyik világból a másikba, követhetetlen időrend szerint.

A hatból az egyik gesztenye nem ered meg. A megmaradó magoncokat azonban Jørgen Hoel életben tartja. Ez az élet küzdelem a Teremtő és teremtménye között. A küzdelem során Hoel szakemberré válik. A gesztenyefái életben tartása csekélység a nap mint nap megvívandó csatákhoz képest. Az első év végére a földjei mindenütt teremnek, és a legmagasabb csemete több mint félméteresre nőtt.

Még négy év, és Hoeléknek három gyermekük meg egy gesztenyéskert-kezdeményük van. Vékony, nyurga hajtások nőnek a fácskákon, barna tövüket paraszemölcsök borítják. A dús, fűrészfogasan cakkozott, szúrós levelek közt eltörpülnek a gallyak, melyekből ezek a levelek kihajtanak. A gesztenyefák közelében itt-ott egy nagy levelű tölgy cseperedik az altalajban, a birtok kis sziget a fűtengerben.

Már a gyengécske kezdeményeknek is megvan a maguk haszna:

A magoncokból készült tea szívpanaszokra,

zsenge hajtások levelei fájdalomcsillapításra,

hideg kéregfőzet a szülés utáni vérzés elállítására,

felmelegített gubacsok a csecsemő köldökápolásához,

levélfőzet barna cukorral köhögés ellen,

meleg borogatás égési sérülésekre, levelek nyikorgó matracok töméséhez,

eszencia kétségbeesés ellen, amikor túl sok a gond…

Bőséges és sovány esztendők követik egymást. Bár a termésátlaguk szűköske, Jørgen felfelé ívelő tendenciát lát benne. Szántáskor évről évre nagyobb területet művel meg. És a leendő Hoel munkabrigád szépen növekszik. Vi asszonynak gondja van rá.

A fák úgy vastagodnak, mintha elvarázsolták volna őket. A gesztenyefa gyors: Mire egy kőris baseballütőnek való lesz, a gesztenyefából már komódot lehet csinálni. Odahajolsz, hogy megnézz egy csemetét, és kiböki a szemed. A kérgük repedései úgy tekeregnek a fölfelé csavarodó törzseken, mint a kék-fehér-piros csíkok a borbélyműhelyek forgó rúdjain. A szélben az ágak sötét- és fakózöld árnyalatokban villódznak. A levélgombolyagok kisimulnak, hogy több napot kapjanak. Úgy hullámzanak a nedves augusztusban, ahogyan Hoel felesége olykor még most is megrázza egykor borostyánszőke haját. Mire a háború szele ismét megérinti a fiatal országot, az öt fatörzs már túl is nőtt az ültetőjén.

’62 irgalmatlan tele újabb kisbabát próbál meg elragadni, aztán megelégszik az egyik gesztenyefával. A legnagyobb gyerek, John a következő nyáron elpusztít még egyet. Eszébe se jutott, hogy ha a leveleinek felét letépkedi játékpénznek, attól vége lesz a fának.

Hoel megcibálja a fia haját.

– És neked jólesik? He? – Nyitott tenyérrel lekever egyet a gyereknek. Vi kénytelen közbevetni magát, hogy véget vessen a verésnek.

’63-ban elkezdik a sorozást. Elsőnek a fiatal nőtleneket hívják be. Jørgen Hoel nős, harminchárom éves, kisgyerekei vannak, és jó pár hektárt művel meg, így halasztást kap. Soha nem vesz részt Amerika megvédésében. Kisebb hazáról kell gondoskodnia.

Odaát, Brooklynban a haldokló Unió költő-ápolója ezt írja: Hiszem, hogy a csillagok művénél egyetlen fűszál sem kevesebb.{1} Jørgen soha nem olvassa ezeket a szavakat. A szó úri huncutság a szemében. A saját kukorica, bab, tök – a sok gyarapodó termény magában is kifejezi Isten szavak nélküli gondolatait.

Még egy tavasz, és a három megmaradt fát bézs színű virágok lepik el. A virágoknak fanyar, kesernyés, savanykás szaguk van, mint a régi cipőknek vagy a dohos alsóneműnek. Aztán előbújnak a gyűszűnyi, édes gesztenyék. Még ez a szűkös termés is a kettejüket összehozó, fentről hulló mannára emlékezteti a férfit és kimerült feleségét – arra az estére Brooklyntól keletre, az erdőben.

– Zsákszámra fog teremni – mondja Jørgen. Fejben máris kenyeret, kávét, levest, süteményt, mártást készít; mindenféle finomságot, amiről a helybeliek tudják, hogy hozzásegíti őket ez a fa. – A fölösleget meg eladhatjuk a városban.

– Karácsonyi ajándék a szomszédoknak – dönti el a kérdést Vi. Csakhogy abban az évben olyan rettenetes az aszály, hogy Hoelék szorulnak a szomszédok segítségére, hogy megmaradhassanak. Újabb fa pusztul el – kiszárad –, mert még a jövő kedvéért sem szabad akár egy csepp vizet is elvesztegetni.

Múlnak az évek. A barna fatörzsek kezdenek elszürkülni. Egy aszályos, meleg ősszel egy villám, melynek nemigen akad használható célpontja a prérin, belecsap a megmaradt két gesztenyefa egyikébe. A fa, amely bölcsőtől a koporsóig mindenre alkalmas lehetett volna, lángra kap. Annyi se marad belőle, amennyiből egy háromlábú suszterszéket lehetne csinálni.

A megmaradt magányos gesztenyefa tovább virágzik. Csakhogy nincsenek más gesztenyevirágok, melyekkel kapcsolatba léphetne. Megszámlálhatatlanul sok kilométernyi távolságban nem akad egy gesztenyetárs sem, mert hiába egylaki a gesztenye, önmagát nem képes megtermékenyíteni. És mégis, ez a fa őriz egy titkot a kérge alatti vékony, élő hengerbe rejtve. Sejtjei az ősi szabálynak engedelmeskednek: Nyugi. Várj. Van valami a magányos túlélőben, ami tudja, hogy még a Jelen vastörvénye is túlélhető. Ehhez persze dolgozni kell. Csillagok műve, ám egyúttal a földhöz kötődik. Vagy ahogy a halott Unió ápolója írja: Hagyd lelked hűsen és nyugodtan állani millió világegyetem előtt.{2} Olyan hűsen és nyugodtan, mint a fa.

A farmjuk túléli az isteni akaratból keletkezett káoszt. Két évvel Appomattox után, szántás, boronálás, gyomlálás és aratás közben Jørgen befejezi az új házukat. A termést betakarítják, a termést elszállítják. A Hoel fiúk igavonó módjára dolgozó apjuk nyomdokaiba lépnek. A lányai szétszóródnak, a közeli farmokra mennek férjhez. Falvak nőnek ki a földből. A farmjuk melletti porlepte ösvényből épített út válik.

A legkisebb fiú a Polk megyei ingatlanadó-osztályon dolgozik. A középső bankár lesz Ames városában. A legidősebb, John otthon marad a családjával a gazdaságban, és maga műveli meg, mikor már fogyóban a szülei ereje. John Hoel beveti a sebességet, a haladást és a gépeket. Gőztraktort vásárol, amivel szántani és csépelni is lehet, de aratni és kévét kötni is. Munka közben a traktor úgy bömböl, mintha a pokolból szabadult volna el.

Ami az utolsó megmaradt gesztenyefát illeti, a fentiek néhány új repedés és két-három centi új évgyűrű keletkezése alatt zajlanak le. A fa megnő. A kérge spirálvonalban kúszik fel, mint Traianus oszlopa. Cakkozott levelei továbbra is növényi szövetté alakítják a napsugarakat. Nem egyszerűen elviseli a körülményeket, hanem gyarapodik, nagy, zöld egészség- és életerőgombóc.

És az új évszázad második júniusában Jørgen Hoelt ágyban találjuk, a maga építette ház egyik, tölgyfával szegett emeleti szobájában. Ezt a hálószobát többé már nem tudja elhagyni, a tetőablakon át sok falevélre lát, melyek úsznak és ragyognak az égen. A fia gőztraktora a földjük túlsó végén dübörög, de Jørgen azt hiszi, az időjárás hangjait hallja. A faágak árnyékot vetnek rá. Van valami ezekkel a zöld és fogazott levelekkel – volt erről valaha egy álma, látomás a gyarapodásukról és virulásukról –, amitől megint egész lakomára való gesztenye hullik le körülötte.

Elcsodálkozik: mi készteti a kérget, hogy így csavarodjon-tekeredjen, amikor a fa annyira egyenes és terebélyes? Lehet, hogy a Föld forgása okozza? Vagy az emberek figyelmét akarja felhívni magára? Hétszáz évvel azelőtt egy hatvan méter kerületű szicíliai gesztenyefa menedéket adott egy spanyol királynőnek és száz nemes lovasának a dühöngő viharban. Az a fa legalább száz évvel túléli azt az embert, aki soha nem is hallott róla.

– Emlékszel? – kérdezi Jørgen a nőt, aki a kezét fogja. – Prospect Hill! Hogy faltunk akkor este! – Bólint a leveles ágak, a távoli földek felé. – Én azt adtam neked. Te pedig ezt az egész mindenséget adtad nekem! Az országot. Az életemet. A szabadságomat.

Csakhogy a nő, aki a kezét fogja, nem a felesége. Vi már öt éve meghalt, fertőzést kapott a tüdeje.

– Aludj egy kicsit – mondja a lányunokája, és visszateszi nagyapja kezét megfáradt mellkasára. – Itt leszünk mindnyájan a földszinten.

John Hoel az alá a gesztenyefa alá temeti apját, melyet az maga ültetett. Ma méteres öntöttvas kerítés veszi körül az elszórt sírokat. Fölöttük a fa egyforma nagyvonalúsággal nyújt árnyékot élőknek és holtaknak. A törzse már vastagabb annál, hogy John átölelhesse. A legalacsonyabbról kinövő ágait sem lehet elérni.

A Hoel Gesztenyefa a környék emblémájává válik, a farmerek úgy hívják, strázsafa. A családok a fa segítségével tájékozódnak vasárnapi kirándulásaikon. A helybéliek a fához képest igazítják el az utazókat, ez az egyetlen világítótorony a termények tengerén. A farm prosperál. Van indulótőke bővítésre, fejlesztésre. Mióta az apja eltávozott, és az öccsei is önállósították magukat, John Hoel kedvére vadászhat a legújabb gépekre. A kerti garázs megtelik arató-, rostáló-, kévekötő masinákkal. Elutazik Charles Citybe, hogy megnézze az első kéthengeres, benzinmotoros traktorokat. Amikor elér hozzájuk a telefonhálózat, azonnal előfizet egy vonalra, pedig egy vagyonba kerül, ráadásul a családban senki sincs, akinek fogalma volna róla, mire is jó ez az izé.

A bevándorló fia is beleesik a fejlődés nevű betegségbe évekkel azelőtt, hogy a bajt hatékonyan gyógyítani tudnák. Vesz magának egy Kodak Brownie 2-es típusú fényképezőgépet. Csak egy gombnyomás, a többi a mi dolgunk. A filmet Des Moines-ba kell küldeni, hogy előhívják és nagyítsák, az eljárás hamarosan a sokszorosába kerül a kétdolláros gépnek. John lefényképezi kartonruhás, kényszeredetten mosolygó feleségét, amint egyenesen áll az új, gépi mángorló mellett. Lefényképezi a kombájnt kezelő gyerekeit, meg ahogy csapott hátú igáslovakon lovagolnak a mezőn a kalászvágó-aratógépek mellett. Lefényképezi a családot húsvéti ünneplőben, a lányok kalapban, a fiúk torkát csokornyakkendő szorítja. Mikor már semmi más fényképeznivaló nem marad a saját, postabélyegnyi iowai területén, John a vele pontosan egyidős Hoel Gesztenyefa felé fordítja a gépet.

Pár évvel korábban a legkisebb lányának zoogiroszkópot vett a születésnapjára, de igazából csak ő maga játszott vele, miután a gyerek hamar ráunt. Most a szárnyát csapkodó libaraj meg az öntudatosan hátrarúgó sok betöretlen ló életre kel, ahogy forog az üveghenger, s ettől John elméje is beindul. Nagyszabású tervet forral, mintha ő volna a feltaláló. Elhatározza, hogy akármilyen évei vannak is hátra, mindig lekapja majd a fát, és meglátja, hogyan változik – az emberi vágyak tempójára felgyorsítva.

A szerszámos műhelyében elkészít egy háromlábú állványt. Azután kitesz egy törött malomkövet egy kis dombra a ház közelében. És 1903 tavaszának első napján John Hoel beállítja a Kodak Brownie 2-est, és egész alakos portrét készít az új leveleket eresztő strázsa-gesztenyefáról. Éppen egy hónappal később ugyanabból a pontból, ugyanabban az órában újabb fényképet készít. Minden hónap huszonegyedikén ott áll a kis dombon. Rituális szenvedély kerekedik belőle, hóban-esőben, döglesztő melegben sem hagyná ki, ez az ő magánliturgiája a Terjeszkedő Növényzet Istenének egyházában. Felesége kegyetlenül gúnyolja miatta, a gyerekei is.

– Várja, hogy a fa csináljon végre valami érdekeset.

Amikor összeállítja az első év tizenkét fekete-fehér fényképét, és végigpörgeti őket a hüvelykujjával, a felvételek elég keveset nyújtanak a vállalkozásának. Egyik alkalommal a fa leveleket növeszt a semmiből. A következő képen mindent odaad az erősödő fénynek. Egyébként meg az ágak állnak, és kész. No de a farmerek türelmes emberek, akiket rémes évszakok tesznek próbára, és ha nem gyötörnék őket a gyarapodásról szóló álmok, kevesen kezdenék el közülük tavaszról tavaszra a szántást. John Hoel 1904. március 21-én is ott áll a kis dombon, mintha neki magának is további száz vagy kétszáz év jutna, hogy dokumentálja azt, amit az idő örökre elrejt a puszta szem elől.

Kétezer kilométerre keletre, abban a városban, ahol John Hoel anyja ruhákat varrt, az apja pedig hajókat épített, egy szempillantás alatt kitör a vész. Kártevő lopakodik be az országba Ázsiából, a különleges kertekbe szánt kínai gesztenyésbe. A bronxi állatkert egyik fája már júliusban októberi színekre vált. A levelei felpöndörödnek, és fahéjszínűre perzselődnek. Narancssárga pöttyökből álló karikák terjednek el a megduzzadt fakérgen. A fa a legkisebb nyomásra is megadja magát.

A narancssárga pöttyök egy éven belül egész Bronxban elárasztják a gesztenyefákat – egy parazita termőtestei, amelyek már meg is ölték a gazdanövényt. Minden egyes fertőzésből egész sereg spóra szabadul ki az esővel és a széllel. A város kertészei ellentámadást szerveznek. A fertőzött ágakat levágják és elégetik. A fákat mész és rézgálic keverékével permetezik be lovas kocsikról. De eközben is csak a spórákat terjesztik az áldozatul esett ágak levágásához használt fejszékkel. A New York-i Botanikus Kert egyik kutatója azonosítja a kártevőt: az emberek előtt eddig ismeretlen gomba az ok. Publikálja az eredményeit, és elhagyja a várost, hogy megússza a nyári hőséget. Pár héttel később, amikor visszatér, már egyetlen gesztenyefát sem érdemes megmenteni a városban.

A halál végigsöpör Connecticuton és Massachusettsen, évente több tucat kilométert előreugorva. A fák százezrével adják meg magukat. Egy ország figyeli döbbenten, szótlanul New England felbecsülhetetlen értékű gesztenyefáinak elmúlását. A leggyakrabban felhasznált amerikai fa – bőripar, vasúti talpfák és vagonok, távíróoszlop, tűzifa, kerítés, ház, csűr, asztal és íróasztal, zongora, láda, papírpép, végtelenül sok ingyenes árnyék és élelem – kiveszőben van.

Pennsylvania több száz kilométer széles ütközősávot igyekszik létesíteni az állam területén keresztül. Virginiában, az ország legdúsabb gesztenyéseinek északi végén sokan vallási megújulást követelnek, hogy elűzhessék a vész mögött leselkedő bűnt. Amerika tökéletes fája, számos vidék gazdaságának alapja, a hajlékony, tartós anyag, a keleti part mamutfenyője, amelyet vagy három tucat ipari célra lehet felhasználni – a Maine-től a Mexikói-öbölig tartó nyolcvanmillió hektáros erdő minden negyedik fája halálra van ítélve.

A szelídgesztenye kéregrák híre nem jut el Iowáig. John Hoel minden hónap huszonegyedikén visszamegy a kis dombra, bármilyen is az idő. A Hoel Gesztenyefa levelei továbbra is egyre magasabbra törnek. Ez itt akar valamit, gondolja a farmer; kivételesen a filozófiába kalandozva el. Terve van.

Az ötvenhatodik születésnapja előtti éjszakán John két órakor felébred, és körbetapogat az ágya körül, mintha keresne valamit. A felesége megkérdezi, mi a baj. John összeszorított fogakkal válaszol:

– Mindjárt elmúlik.

Nyolc perccel később John halott.

A farm a két nagyfiára marad. Carl, az idősebbik szeretné leírni a fényképezési szertartás elsüllyedt költségeit. A fiatalabb, Frank nem akarja veszni hagyni apja évtizedes, ki tudja, milyen célt szolgáló kutatómunkáját, és oly makacsul folytatja, amilyen makacsul a fa növeszti a koronáját. Több mint száz felvétellel később az Iowában forgatott legrégibb, legrövidebb, leglassabb és legnagyobbra törő némafilm kezdi feltárni a gesztenyefa célját. A képek végigpörgetésével kiderül, hogy a felvételek modellje fölfelé nyújtózva, az eget megkocogtatva keres valamit odafönt. Talán egy társat. Vagy több fényt. Egy gesztenyefa követelőzése.

Mikor Amerika nagysokára csatlakozik a világégéshez, Frank Hoelt Franciaországba irányítják a 2-es lovasezreddel. Megígérteti kilencéves fiával, ifj. Frankkel, hogy folytatja a fényképezést, amíg apja vissza nem tér. Ez a hosszú távú ígéretek esztendeje. Csekély fantáziáját a fiú engedelmességgel pótolja.

A vaksors kiszabadítja id. Franket a saint-mihieli csata poklából, hogy aztán egy aknagránát mégis megsemmisítse az argonne-i erdőben, Montfaucon közelében. Annyi se marad belőle, amennyit egy kis fenyőfa dobozban el lehetne temetni. A család időkapszulába teszi a férfi sapkáit, pipáit és karóráit, és a családi telken süllyeszti el, az alatt a fa alatt, amelyet túl rövid ideig fényképezett minden hónapban.

Ha Istennek is volna egy Brownie-ja, egy másik rövid, animációs témát is lekattinthatna: ahogy a szelídgesztenye kéregrák egy pillanatra megtorpan, hogy aztán lecsapjon az Appalache-hegységre, a gesztenyetermő vidék kellős közepére. Odafent, északon a gesztenyefák fenséges látványt nyújtottak, de a déliek egyenesen istenségek. Mással alig keveredő csoportozatokat alkotnak hosszú kilométereken át. Észak- és Dél-Karolinában az Egyesült Államoknál idősebb fatörzsek három méter szélesre nőnek meg, és a fák negyven méter magasak. Egész erdők borulnak virágba hullámzó, fehér felhőként. Sok tucat hegyi közösséget építenek fel a szép, egyenes szálú faanyagból. Egy fa akár tizennégyezer deszkát is kiadhat. A rengeteg termés, amiben bokáig lehet gázolni, egész megyéket lakat jól, minden esztendő bő esztendő.

Az istenségek immár haldokolnak, kivétel nélkül mindegyik. Az emberi találékonyság teljes fegyverzete sem képes megállítani a földrészre támadó veszedelmet. A kéregrákot okozó gomba végigvágtat a hegygerinceken, egyik csúcsot a másik után pusztítja el. Aki a déli hegylánc egyik kilátójában áll, megtekintheti, hogyan változnak a törzsek egyetlen, végigfutó hullámban szürkésfehér csontvázzá. A favágók egy tucat államban rohannak, hogy kivágják, amit a gomba még nem ért el. Az akkoriban alakuló Erdővédelmi Szolgálat biztatja is őket. Legalább használjuk fel a fát, mielőtt tönkremegy. És a mentőakcióban az ember kiirt minden fát, amely esetleg ismerhetné a titkot: hogyan kell ellenállni a kártevőnek.

Tennessee államban egy ötéves kislány, aki varázserdejében szemtanúja az első narancssárga pöttyök megjelenésének, a saját gyerekeinek már semmit sem tud megmutatni, csak képeket. Ők már soha nem fogják látni az érett fát teljes pompájában, nem lesz módjuk látni, hallani és megszagolni anyjuk gyerekkorát. Holt fatönkök millióiból hajtanak sarjak, melyek évről évre tovább küzdenek, míg maguk is elpusztulnak egy olyan fertőzésben, amely megőrződik ezekben a makacs hajtásokban, s így soha nem tűnik el. 1940-re a gomba mindent elvisz, egészen a legtávolabbi facsoportokig Illinois déli részén. Négymilliárd őshonos fa tűnik el és válik mítosszá. Az ellenállás néhány titkos pontját leszámítva csakis olyan távoli helyeken maradnak gesztenyefák, ahová a pionírok vitték el őket, olyan államokban, ahová nem jutottak el a levegőben a spórák.

Ifj. Frank Hoel betartja apjának tett ígéretét jóval azután is, hogy az apja elmosódott, túlexponált, fekete-fehér emlékképekben enyészik el. A fiú mindegyik hónapban újabb fényképet tesz az illatszeres dobozba. Nemsokára kamaszodik, majd fiatalember lesz belőle. A tágabb Hoel család módjára ő is végigjárja Szent Olaf napja megünneplésének rituáléját, anélkül hogy emlékezne rá, miről is szól az egész.

Ifj. Franket csöppet sem gyötri a képzelőerő. Még a saját gondolatát se hallja: Nagyon is lehetséges, hogy utálom ezt a fát. Nagyon is lehetséges, hogy jobban szeretem, mint amennyire apámat szerettem. A gondolatok semmit sem jelentenek az olyan embernek, akinek nincsenek valódi, önálló vágyai, aki az alatt a dolog alatt született, amelyhez oda van láncolva, és az a sorsa, hogy alatta is fog meghalni. Arra gondol: Ennek a dolognak nincs itt semmi keresnivalója. Nincs belőle haszna senkinek, hacsak ki nem vágjuk. Akadnak azután olyan hónapok is, amikor a keresőbe néző ifj. Frank meglepődve látja, hogy a terjeszkedő korona a fa saját jelentésének sablonjává lesz.

Nyáron a víz felkúszik a fa testében, és a levelek fonákján millió parányi szájon keresztül eloszlik a levegőben, csaknem négy hektó vizet párologtat el naponta szellős koronáján keresztül a párás iowai levegőbe. Ősszel a sárguló levelek nosztalgiával töltik el ifj. Franket. Télen a csupasz ágak reccsennek és zümmögnek a légáramlatok fölött, élettelenül nyugvó bimbóik szinte vészjóslóak a várakozásban. De minden tavasszal adódik egy pillanat, amikor a halványzöld barkák és a bézs színű virágok gondolatokat ültetnek ifj. Frank fejébe, olyanokat, melyekről azelőtt nem is tudta, hogy benne lakoznak.

A Hoel család harmadik fényképésze továbbra is készíti a felvételeket, ahogy a templomba is eljár, pedig rég eldöntötte már, hogy az egész hívő világot tündérmesékkel etetik. Az értelmetlen fényképészeti rituálé olyan láthatatlan célt ad ifj. Frank életének, amilyenre a gazdálkodás sem képes. Havonta ismétlődő gyakorlat olyasvalami észrevételezésére, amit egyáltalán nem érdemes észrevenni, mert ez a lény olyan rendíthetetlen és hallgatag, mint maga az élet.

A fényképgyűjtemény ötszázadik darabja a második világháború idején készül el. Ifj. Frank egy délután leáll, hogy átnyálazza a fotókat. Pontosan úgy érzi magát, mint az a kisfiú, aki kilencévesen azt a buta ígéretet tette az apjának. De a sorozatfelvételen a fa a felismerhetetlenségig megváltozott.

Mire a gesztenyefák eredeti élőhelyén az összes fa kipusztul, a Hoel Gesztenyefa kuriózummá válik. Dendrológus érkezik Iowa Cityből, hogy megbizonyosodjon a híresztelésről, mely szerint akad még egy gesztenyefa, amelyik megúszta a pusztulást. A Register újságírója nagy cikkben emlékezik meg Amerika utolsó tökéletes fájáról. A Mississippitől keletre több mint ezerkétszáz település nevének része a „gesztenye” szó. De ahhoz, hogy lássunk is egyet, Nyugat-Iowába, egy falusias megyébe kell jönni. Az egyszerű emberek, akik a New York és San Francisco közötti új autópályán vezetnek – azon, amelyik folyosót hasít ki Hoelék farmja mellett –, csak a szökőkútszerű árnyékot látják a kukorica és a szója elhagyatott síkjain.

1965 februárjának fogcsikorgató hidegében a Kodak Brownie 2-es tönkremegy. Ifj. Frank lecseréli egy Kodak Instamaticre. A gyűjtemény már vastagabb, mint bármelyik könyv, amelyet valaha is megpróbált elolvasni. De a kupac minden egyes felvételén csak a magányos fa látszik, lerázva magáról az elképesztő ürességet, melyet a fényképész oly jól ismer. Valahányszor exponál, a farm mindig ifj. Frank háta mögött van. A fényképek mindent elrejtenek: a húszas éveket, melyek nem a Hoel család javára dübörögtek. A gazdasági világválságot, amely elvett tőlük nyolcvan hektár földet, és a család felét Chicagóba kényszerítette. A rádióműsorokat, melyek ifj. Frank két fiát is eltérítik a mezőgazdaságtól. Az egyik Hoel halálát a Csendes-óceán déli részén és a két bűntudatos Hoel túlélőt. A kerti garázsból peckesen kihajtó John Deere meg Caterpillar gépeket. A csűrt, amely egy éjjel porig ég a magatehetetlen állatok üvöltésétől kísérve. A több tucat víg esküvőt, keresztelőt, ballagási ünnepet. A fél tucat házasságtörést. A két szomorú válást, melyek még az énekesmadarakat is elnémították. Az egyik fiúgyerek sikertelen választási kampányát, mikor be akart kerülni Iowa állam törvényhozásába. Az unokatestvérek pereskedését egymással. A három nem várt terhességet. A Hoel család hosszas gerillaháborúját a helyi lelkész és a fél lutheránus gyülekezet ellen. A heroin és a „narancssárga hatóanyag” nyomait Vietnámból hazahurcoló unokaöccsein. Az eltussolt vérfertőzést, a tartós alkoholizmust, az egyik lánygyerek szökését a középiskolai angoltanárával. A rákos megbetegedéseket (mell-, vastagbél-, tüdő-), a szívbajt, az egyik munkás kézfejének elvesztését a cséplőgépnél, az egyik unokatestvér gyerekének halálos autóbalesetét az iskolai bál éjszakáján. A számtalan tonna vegyszert, olyan nevekkel, mint Harag, Razzia vagy Tűzvész, az újonnan feltalált vetőmagokat, melyekből steril növények lesznek. Az ötvenedik házassági évfordulót Hawaiin, és annak végzetes következményeit. A nyugdíjasok diaszpóráit Arizonában és Texasban. A rosszindulat, bátorság, béketűrés és meglepő nagylelkűség nemzedékeit – mindaz, amit egy emberi lény történetnek hívna, a fényképek keretén kívül zajlik le. A képen belül az évszakok körforgásában csak ez a magányos fa látható, repedt kérge spirálvonalban kúszik fel a növény korai középkoráig, és ugyanolyan gyorsan nő, mint a fa.

A kihalás felé közeleg a Hoel-farm – és Nyugat-Iowa összes családi gazdasága. A traktorok már irdatlanul nagyok, a vasúti kocsikat megtöltő nitrogénműtrágya túl drága, a verseny túl heves és hatékony, az árrések túl kicsik, és a talaj is kifáradt, mert örökké sorosan ültetnek, hogy nyereséghez jussanak. Évről évre újabb szomszédot szippantanak el az erőteljes, tervszerűen működő, könyörtelenül termelékeny, egy növényre szakosodott gyárak. Mint oly sok ember a katasztrófa küszöbén, ifj. Frank Hoel is vakon gyalogol a végzetébe. Hitelt vesz fel. Földeket és jogokat ad el. Olyan szerződéseket ír alá a vetőmagcégekkel, amilyeneket nem volna szabad. Majd jövőre, ebben biztos – jövőre majd adódik valami, ami megmenti őket, ahogy eddig is mindig adódott.

Elég az hozzá, hogy ifj. Frank a magányos óriásról készített hétszázötvenöt fényképpel járul hozzá ahhoz a százhatvanhoz, amennyit az apja meg a nagyapja kattintott el. Élete utolsó áprilisának huszonegyedik napján, mivel ifj. Frank ágyban fekvő beteg, a fia, Eric autózik ki a farmra a negyven percre lévő otthonából, és ő állítja fel a gépét a kis dombon még egy fekete-fehér képért, melyet ezúttal a fotó széléig kitöltenek a kitolakodó ágak. Eric megmutatja a nagyítást az öregembernek. Könnyebb így, mintha megpróbálná elmagyarázni neki, hogy szereti.

Ifj. Frank olyan képet vág, mintha keserű mandulába harapott volna.

– Ide hallgass. Tettem egy ígéretet, és betartottam. Te nem tartozol senkinek semmivel. Hagyd a fenébe az egészet.

Ezzel az erővel az óriás gesztenyefára is ráparancsolhatna, hogy álljon meg a növekedésben.

Háromnegyed évszázad suhan el öt másodperc alatt. Nicholas Hoel átpörgeti az ezer fényképet, próbálja kifigyelni az évtizedek titkos jelentését. Huszonöt évesen egy pillanatra megint ott van azon a farmon, ahol élete összes karácsonyát töltötte. Szerencsés, hogy a sok törölt járat ellenére jelen lehet. Hóviharok érkeznek nyugat felől, országszerte a földre kényszerítik a repülőgépeket.

Szűkebb családjával odaautóztak, hogy együtt lehessenek a nagymamájával. Holnapra még több családtag várható egész Iowából. A fényképeket átpörgetve visszatérnek a régi emlékek: gyerekkori ünnepek, az egész klán összejön pulykát enni és karácsonyi dalokat énekelni, nyári zászlódísz és tűzijáték. Valahogy az egész bele van kódolva ebbe az élettől duzzadó fába, mind a négy évszak összejövetelei, amikor az unokatestvéreivel többnapos felfedezőutakat tettek, vagy a kukoricásban unatkoztak. Visszafelé pörgetve a képeket Nicholas úgy érzi, tapétaként válnak le egymásról az esztendők.

Folyton csak az állatok. Először a kutyák – főleg az a háromlábú, amelyik minden alkalommal szinte megőrült az örömtől, ha Nick családja megérkezett a hosszú, murvás kocsibehajtóra. Azután a lovak meleg lehelete és a tehenek sörtéinek kellemetlen szúrása. A tarlón tekergőző kígyók. A nyulak odúja, amibe rendszeresen belebotlottak odalent, a postaláda mellett. Valamelyik júliusban félvad macskák érkeztek a ház előtti veranda alól, titokzatos, aludttejszagú lények. Apró ajándékképpen döglött egerek a hátsó bejárat küszöbén.

Az öt másodperces film ősrégi jeleneteket idéz fel. Portya a kerti garázsban motorok és ismeretlen rendeltetésű szerszámok között. Üldögélés a Hoelekkel zsúfolt konyhában, a penészedő, repedezett linóleum szagának belélegzése, miközben a mókusok döngetik titkos odújukat a falak csapjai között. Órákig tartó ásás két unokaöccsel, a kezükben a végén vastagodó nyelű, régimódi ásó, és mélyítik az árkot, mert Nick azt ígérte, hamarosan eljutnak a magmáig.

Az emeleten ül, halott nagyapja dolgozószobájában, a redőnyös íróasztalnál, és azt a gyűjteményt nézegeti, amely túlélte készítőinek négy nemzedékét. A Hoel-házban felhalmozott tömérdek tárgy közül – van ott száz aprósüteményes üveg meg hógömb; a padláson tartott láda apja iskolai bizonyítványaival; az orgona a lábbal működtethető fújtatóval abból a templomból, ahol a dédnagyapját megkeresztelték; apja és nagybátyjai ősrégi játékai; politúrozott fenyő kuglibábuk; meg egy hihetetlen városmakett, amit az utcák alatt elhelyezett mágnesekkel lehet irányítani – mindig is ez a fényképkupac volt az egyetlen olyan kincs, amit sosem tudott megunni. Mindegyik képen csakis az a fa van, amelyikre olyan gyakran mászott föl, hogy már behunyt szemmel is meg tudta csinálni. De a képeket végiglapozva egy fából való korinthoszi oszlop terebélyesedik ki az ujjainál, nekibuzdul és szabaddá válik. Háromnegyed évszázad pereg le egy asztali áldás ideje alatt. Egyszer, még kilencéves korában húsvéti vacsorára volt itt, a farmon, és olyan sokszor lapozta át a fényképeket, hogy a nagyapja pofon legyintette, a fotókat meg eldugta a molyirtó golyókkal telirakott gardróbszoba legmagasabb polcára. Mihelyt a felnőtteket biztonságos távolságban tudta a földszinten, Nick már állt is föl egy székre, és előszedte a gyűjteményt.

A Hoel család emblémája a születésénél fogva megilleti. Az egész megyében nem akad olyan család, amelyiknek olyan fája lenne, mint az ő Hoel Gesztenyefájuk. És szerte Iowában nem találni még egy családot, amelyik fel tudna mutatni egy ilyen többgenerációs és ennyire meghökkentő fényképkollekciót. A felnőttek mégis úgy viselkednek, mintha esküvel fogadták volna, hogy egy szót sem ejtenek arról, merre tart ez a projekt. Sem a nagyszülei, sem az apja nem tudták elmagyarázni neki, mi a célja ennek a vaskos albumnak. A nagyapja ennyit mondott:

– Megígértem apámnak, ő pedig az ő apjának.

Egy másik alkalommal ugyanez a nagypapa:

– Ezután télleg másképp gondolkodol a dolgokról, mi?

Igen, másképp.

Nick a farmon kezdett el vázlatokat készíteni. Ceruzával lerajzolta a fiúk álmait – rakétákat, különleges autókat, hatalmas hadseregeket, képzelt városokat, évről évre egyre barokkosabb díszítésekkel. Majd közvetlen megfigyelésen alapuló, bonyolultabb textúrák következtek – a szőrszálak erdeje egy hernyó hátán és a padlóburkoló lap mintázatának viharos időjárási térképe. Szintén a farmon történt a fényképgyűjtemény mámorító hatására, hogy faágakat kezdett felskiccelni. A függetlenség napján, július 4-én hanyatt feküdt, és a terebélyes fát nézegette alulról, míg mindenki más patkódobást játszott. Volt valami sajátos geometriája az ágak állandó szétválásának, a különféle vastagságú és hosszúságú ágak egyensúlyának, aminek megjelenítéséhez Nick művészi ereje kevésnek bizonyult. Vázlatkészítés közben azon tűnődött, milyen aggyal lenne képes egy adott ágon a lándzsás levelek százait kivétel nélkül megkülönböztetni, és ugyanolyan könnyedén felismerni, mint az unokatestvérei arcát.

Még egyszer gyorsan átlapozza a varázsmozit; azután, hamarabb, mint ahogy egy fekete-fehér brokkoli visszaváltozik égig érő óriássá, a nagyapjától pofon legyintett kilencévesből tizenéves válik; beleszeret Istenbe; esténként imádkozik hozzá, mégis ritkán sikerül megtartóztatnia magát az önkielégítéstől, ha lelki szeme előtt megjelenik Shelly Harper; kinövi az istenhitet, és gitározni kezd; lebukik egy fél füves cigarettával; hat hónapra bevarrják egy javító-nevelő intézetbe Cedar Rapids közelében; ott pedig – egy ültő helyében órákon át rajzolgatva mindent, amit acélhálóval védett zárkaablakán át lát – megszületik benne a felismerés, hogy életét különleges dolgok készítésével kell eltöltenie.

Biztos volt benne, hogy az elképzelése otthon nem lesz valami kapós. Hoelék mindig is farmerek, takarmányárusok vagy mezőgazdasági eszközökkel kereskedő népek voltak, mint az apja, súlyosan gyakorlatias emberek, akik leragadtak a föld logikájánál, és bennük volt a hosszú, fáradhatatlan munkanapok ösztöne évről évre, anélkül hogy egyszer is megkérdezték volna: minek? Nick felkészült a színvallásra, mintha valamelyik D. H. Lawrence-regényből lépett volna ki – ezek olvasása segített túlélnie a középiskolát. Heteken át gyakorolt, és maga is alig kapott levegőt a kérés képtelensége miatt: Apa, nagyon szeretnék kilépni a hétköznapi életformából, ráadásul a te költségeden, és igazoltan munkára alkalmatlan akarok lenni.

Kora tavaszi estére esett a választása. Apja a díványon feküdt a szúnyoghálóval védett verandán, ahogy a legtöbb este, és Douglas MacArthur életrajzát olvasta. Nicholas melléje ült, az állítható támlájú fotelba. Édes szellő fújt át a szúnyoghálon, és összeborzolta a haját.

– Apa, nekem művészeti főiskolára kell mennem.

Apja ránézett a könyve fölött, mintha a családfája romjait nézegetné.

– Sejtettem, hogy valami ilyesmi lesz.

És Nick távozott olyan hosszú pórázon, hogy eljutott Chicago belvárosáig, és akkora szabadsággal, hogy kipróbálhatta a vágyakozásával együtt járó összes baklövést.

A chicagói iskolában sok mindent megtanult:

1. Az emberiség története az egyre tébolyodottabb éhínségek története.

2. A művészet egyáltalán nem az, aminek hitte.

3. Az emberek nagyjából mindent megcsinálnak, ami csak elképzelhető. Filigrán faragott portrét a ceruza hegyére. Poliuretánnal bevont kutyaszart. Akkora tájépítészeti alkotásokat, amelyek egy kisebb országnak is elegendők lennének.

4. Ezután télleg másképp gondolkodol a dolgokról, mi?

Társai kinevették a kis ceruzavázlatait meg a hiperrealista trompe-l’œil festményeit. De ő kitartóan, szemeszterről szemeszterre festett ilyeneket. És harmadévesen már hírhedtté vált emiatt. Sőt, ha maliciózus megjegyzésekkel is, de csodálták.

Téli éjszaka, utolsó tanév, a Rogers Parkban bérelt takarítószeres sufnijában álmot látott. Egy diáklány, akit szeretett, megkérdezte tőle: mi az, amivel igazából foglalkozni akarsz? Nick az ég felé emelte kifordított tenyerét, és vállat vont. Parányi vérkutak jelentek meg a két tenyere közepén. Két, szétágazó tövis nőtt ki ezekből a kutakból. Pánikba esve hadonászni kezdett, amitől magához tért. Fél óra kellett hozzá, míg annyira lenyugodott a szíve, hogy észrevette, honnan is nőnek ki az új tövisek: annak a gesztenyefának az idő múlását mutató fényképeiről, amelyet még a cigány-norvég szépapja ültetett százhúsz évvel azelőtt, amikor önként beiratkozott arra a naiv művészetet oktató levelező tanfolyamra Nyugat-Iowa síkságain.

Nick a redőnyös íróasztalnál ül, még egyszer átlapozza a gesztenyefás albumot. Előző évben neki ítélte a Szobrászati Stern-díjat a Képzőművészeti Intézet Iskolája. Idén árufeltöltő egy híres chicagói áruházban, amely már negyedszázad óta lassan haldoklik. Meg kell hagyni, hogy szerzett egy diplomát, amely feljogosítja a barátai zavarba hozására és idegenek felbosszantására alkalmas, sajátos műalkotások készítésére. Oak Parkban van egy raktárhelyiség, tömve utcai karneválokra való papírmasé jelmezekkel meg szürreális díszletekkel, utóbbiak egy Andersonville közeli kis színházban szerepeltek egy produkcióban, amely három előadást ért meg. Csak hát huszonöt évesen egy sokgenerációs farmercsalád sarja abban akar hinni, hogy a legjobb művei még csak ezután születnek meg.

Karácsonyeste előtti nap. Holnap tömegesen jön ide a Hoel család, de a nagymamáját már most szétfeszíti az öröm. Ő pont ezekért a napokért él, amikor a régi, huzatos ház megtelik a leszármazottakkal. A farm már nincs meg, csak a ház a szigetszerű kiemelkedésen. A teljes Hoel-birtokot hosszú időre bérbe adták olyan cégeknek, amelyeket sok száz kilométerre lévő irodákból irányítanak. Az iowai termőföldet gazdaságossági okok miatt már nem műveli senki. De egy időre, erre az ünnepre a hely csupa titokzatos születés és megváltó a jászolban, ahogy az százhúsz éven át a dolgok menete volt a Hoel család karácsonyán.

Nick leszalad a földszintre. Javában benne vagyunk a délelőttben, nagymamája, apja és anyja a pekándiós süteménnyel megrakott konyhaasztal körül tömörül, a dominókövek hamarosan kis kavicsokká kopnak. Odakint irgalmatlan hideg. A cédrusfával burkolt falakon áthatoló északi, sarkvidéki szél elleni védekezésül Eric Hoel életet lehel a régi propánbutángáz-kályhába. Tűz lobog a kandallóban, az ennivaló elég volna egy regimentnek, az új tévében – akkora, mint egész Wyoming – amerikaifutball-meccs megy, senki sem kíváncsi rá.

Nicholas megkérdezi:

– Ki akar Omahába jönni?

A Joslyn Múzeumban, alig egy órányira, amerikai tájképekből nyílt kiállítás. Előző este, amikor bedobta az ötletet, úgy tűnt, az idősebb családtagokat érdekli a dolog. Most viszont nem néznek rá.

Anyja mosolyog, zavarban van Nick miatt.

– Bujkál bennem egy kis influenza, drágaságom.

Apja hozzáteszi:

– Olyan kellemesen érezzük magunkat mindannyian, Nick.

A nagymamája bágyadt egyetértésben rábólint.

– Jó – feleli Nicholas. – Elmentek ti mind a fenébe. Vacsorára itthon vagyok.

Hófúvás van az autópályán keresztirányban, és közben még több hó esik. De Nick mégiscsak közép-nyugati gyerek, és az apja sem volna az apja, ha nem vadonatúj téli gumin futna az autó. Az amerikai tájképkiállítás látványos. Charles Sheeler festményei egymagukban is elegendők ahhoz, hogy Nick hálával vegyes féltékenységi rohamot kapjon. Addig marad, míg ki nem teszik a múzeumból. Mikor távozik, sötét van, és a kavargó hó a bakancsán felül is éri a lábát.

Visszatalál az autópályára, és kelet felé araszol. Az út kifehéredett. Az összes vezető van olyan ostoba, hogy az előtte haladó kocsi hátsó lámpájára tapadjon, lassú menetet alkotva a fehérségben. A keréknyom, amit Nick kiszánt maga alatt, csak elvi kapcsolatban van a kijelölt sávval. A padkán a gumi alatt zenélő csíkot annyira belepte a hó, hogy semmit se hall belőle.

Egy viadukt alatt ráhajt egy tapadásmentes tükörjégfelületre. A kocsi oldalra csúszkál. Nick átadja magát a korcsolyázásnak, szelídítgeti a kocsit, mint egy papírsárkányt, míg sikerül egyenesbe hoznia. Föl-le kapcsolgatja a fényszórót, hogy eldöntse, mikor vakít kevésbé a hófüggöny. Eltelik egy óra, és tán harminc kilométert haladt.

A hófekete alagútban olyan jelenet bontakozik ki, amilyet rendőrös dokumentumfilmek éjszakai felvételein látni. Egy szembejövő tizennyolc kerekű bevág a középső, elválasztó sávra, kacsázik, mint egy megsebzett vadállat, és száz méterrel Nick előtt már az ő sávjában bukkan fel. Nick félrerántja a kormányt, hogy elkerülje az összeütközést, és kicsúszik a jobb oldali útpadkára. A kocsi jobb hátsó része visszapattan a szalagkorlátról. Bal első lökhárítója megcsókolja a kamion utolsó kerekét. Nick kicsúszik az autóval, megáll, és annyira elkezd reszketni, hogy kormányozni sem képes. Lépésben hajt be egy autós pihenőbe, ahol hemzsegnek az elakadt vezetők.

A vécé előtt lát egy nyilvános telefont. Feltárcsázza a Hoel-házat, de nem megy ki a hívás. Karácsony előtti este, és a telefonvonalak süketek egész Iowában. Biztos benne, hogy a szülei halálra aggódják magukat. Mégis az egyetlen épeszű döntés, ha összehúzza magát a kocsiban, és alszik pár órát, míg elül a hóvihar, és a hóekék fölveszik a küzdelmet azzal, amit Isten erős felindulásában ideszart.

Kevéssel hajnal előtt megint úton van. A havazás nagyjából elállt, az autók mindkét irányban cammognak. Ő is hazavonszolja magát. A vezetés legnehezebb része, amikor egy kis emelkedőre kell felmászni az autópálya kijárata végén. A kocsi fara ide-oda csúszkál a rámpán, azután rá tud fordulni a farmhoz visszavezető útra. Az út tele hókupacokkal. A Hoel Gesztenyefa már messziről látszik, fehérbe öltözött, ez az egyetlen kiemelkedő csúcs a láthatáron. Két apró lámpa világít a ház emeleti ablakaiban. El se tudja képzelni, ki van ébren ilyen korán. Valaki egész éjszaka fennmaradt és várt, hogy hírt kapjon felőle.

A házhoz vezető úton magasan áll a hó. Nagyapja régi hóekéje még mindig a kerti garázsban. Néhányszor már fel-alá kellett volna mennie vele az apjának. Nick megküzd a hókupacokkal, de azok túlerőben vannak. Otthagyja az autót a kocsibehajtó közepén, és az utolsó szakaszt gyalog teszi meg. Benyomul a bejárati ajtón, és dalra fakad:

– „Hull a pelyhes fehér hó, Jaj, ez milyen ijesztó!”

De senki sincs a földszinten, aki nevetne rajta.

Később azon fog tanakodni, vajon már ott, az ajtónál is tudta-e. Nem tudta: előbb oda kell mennie a lépcső aljához, ahol az apja fekszik, legalul a feje, a karja lehetetlen szögben kicsavarodva a padlón. Nick kiált egyet, és a földre veti magát, hogy segítsen az apján, de már nincs szükség segítségre. Feláll, kettesével szalad fel a lépcsőn. Mostanra minden olyan egyértelmű, mint az, hogy karácsony van, mindent tud, amit tudni lehet. Az emeleten két nő fekszik összekuporodva a hálószobájában, és lehetetlen felébreszteni őket – hosszú, délelőtti alvás karácsonykor.

A lába és a felsőteste is zsibbad. Fuldoklik a füsttől. Visszarohan a földszintre, ahol az ósdi gázkályha még mindig ég, és olyan füstöt ereget, ami láthatatlanul fölszáll és összegyűlik a plafon alatt, a plafonra pedig Nick apja nemrég vitt fel újabb réteg szigetelést. Nick valahogy kipréseli magát a bejárati ajtón, lebotorkál a veranda lépcsőjén, és belezuhan a hóba. Megpördül a fagyos fehérségben, levegőért kapkod, újra él. Mikor felpillant, a strázsafa ágait látja, a fa magányos, hatalmas, fraktálszerű, védtelen a hófúvással szemben, alsó végtagjait megemeli, dús koronáját megrándítja. A sok-sok gally zörög a gyenge szélben, mintha ez az oly jelentéktelen, oly átmeneti pillanat is csak bevésődne az évgyűrűi közé, és ezért is imát mondanának majd az ágai, melyek a legeslegkékebb közép-nyugati téli égbolt felé integetnek, mint a szemaforok.

{1} Walt Whitman: Ének magamról; Füst Milán fordítása

{2} Walt Whitman: Ének magamról; Gáspár Endre fordítása