Pszichoanalízis
és irodalom

Kertész Imre
és az emberi számkivetettség

Pszichoanalízis
és irodalom

Kertész Imre
és az emberi számkivetettség

Budapest, 2022

A fordítás alapjául szolgáló e-könyv
José Alberto Cotta e Gilberto Safra:
Psicanálise e literature Imre Kertész e o desterro humano.
Instituto de Psicologia da USP, São Paolo, 2015

Lektorálta Zsoldos Sándor

Szerkesztette Soltész Márton
Borítóterv Takács Tamás Péter
E-könyv gyártója ElektroPress

Korrektor Lantos Júlia

© José Alberto Cotta & Gilberto Safra, 2015
© Kertész Imre Intézet, 2022
©Közép- és Kelet-európai Történelem és Társadalom Kutatásáért Alapítvány, 2022
Felelős kiadó az Alapítvány főigazgatója

ISBN 978-615-6200-50-1

Bokor László

Előszó a magyar kiadáshoz

Magyar pszichoanalitikusként elimeréssel adózom brazil kollégáimnak, akik Kertész Imrén keresztül összekapcsolták a pszichoanalízist, irodalmat és filozófiát. Külön öröm számomra, hogy a portugál nyelven megjelent kötet a Kertész Imre Intézetnek köszönhetően magyarul is eljuthat a hazai olvasókhoz.

A kötet központi témája az identitásunk és létezésünk komplexitása. Mindkettő a valahová, valami nagyobbhoz tartozásunkon keresztül valósul meg. Ezért csak másokkal való kapcsolódásainkon keresztül határozható meg, kik és mik vagyunk a társadalomban, amelyet emberi lényként alkotunk. Az identitásunk összetett, esetenként konfliktusos lehet, mert több, egymással akár diszharmonikus kapcsolatban lévő, akár konfliktusos területet érinthet, mint például család, etnikum, nemzet, nép, kultúra, világnézet, társadalom. Mindeközben napjainkban az individualitás, az autonómia, az ún. egyszemélyes csoport értékei a magasan preferáltak.

Pszichoanalitikusként számomra a másik fontos üzenet egy egyszerű alapállás javaslata: vegyük komolyan egymást – a másik embert, az irodalmi szövegeket, a pácienseket. Ez azt jelenti, hogy vegyük komolyan a másik ember érzéseit, élményeit, álmait – és a magunkéit is. Vagyis gondolkodjunk el azon, hogy a másik – akár páciens, akár író – miért pont ezt mondja, írja. Ez hangsúlyosabbá válhat, mint az, hogy mit mond, mit ír. Írók és páciensek – az emberek – elbeszélnek, narratívába foglalnak valamit, ami egyszerre szól egy eseményről – például „Eláztam az esőben” –, de meg is jeleníti az elbeszélő élményét – például „Kellemesen lehűtött a nyári zápor”. Itt eseményből élmény lesz. Álmainkban mindez fordítva történik: az élményből álomtörténet, majd elbeszélve az álom narratívája lesz. Az irodalmi szövegeket e két folyamat párhuzamosan alkotja.

A narratív tudás mellett az irodalom, a mítoszok, a gyermekmesék is forrásként szolgáltak Freud munkáihoz. Ezt az álommal való hasonlatosságuk tette lehetővé. Bár a pszichoanalízis a gyógyító, vagyis az orvostudományok része, egyúttal a humántudományokhoz is tartozik, így gyakran kakukktojásnak tűnik. Ily módon e tudomány számára ismerős a számkivetettség, miközben – határterületei révén – ezer szállal kapcsolódik más tudományokhoz, ezáltal identitását a kialakulása óta sokszor érte megpróbáltatás. E humántudományokra is építő orvostudomány kapcsán érvényes a kötetben gyakran idézett Bahtyin megfogalmazása: a humántudományos leírás valójában „szöveg a szövegről, diskurzus egy diskurzussal kapcsolatban, amely aztán másik diskurzusokra utal, és így tovább”. Ezen irodalomtudományi megállapítás rávilágít arra, hogy miért vált az ún. szabad asszociáció (a páciensé) és az egyenletesen lebegő figyelem (az analitikusé) a terápia alapvető technikai eszközévé.

A számkivetettség és az identitás komplexitása megkövetelte, hogy Kertész Imre műveinek továbbgondolása során a pszichoanalízis és az irodalomtudomány mellett a léten gondolkodás szintjén a filozófia is bevonásra kerüljön emelve a kötet gazdagságát. Az identitás kérdései a lélektan felől közelítve, annak töredezettségei és sérülései mentén jelennek meg a tanulmányokban, úgymint számkivetettség, kitaszítottság, gyökértelenség. Azonban az emberi számkivetettség nem csupán pszichopatológiai kérdés, hanem inherens alkotóeleme az emberi állapotnak, az emberi természetnek és a lét ontológiájának. Freud szerint az emberiség az egyéni neurózisok szenvedéseivel fizeti meg a civilizáció árát. Lehetséges, hogy ami az irodalomban társadalmi kitaszítottságként, gyökértelenségként kerül ábrázolásra, a filozófia szintjén pedig emberi számkivetettségként jelenik meg, voltaképpen ugyanaz: a civilizáció ára?

Az identitás és az emberi tudat dialogikus, vagyis társas kapcsolatokba ágyazott, ezért legmeghatározóbb mentális mozgatónk a társ, a kötődés iránti vágy, mert egyéniségünk kialakításához, identitásunk folyamatos kereséséhez szükségünk van a másikkal történő találkozásra. A pszichoanalízis a terápiás folyamat során a páciens és a terapeuta közös munkájának eredményeként születő közös felismerések megrázó élményét a „találkozás pillanata”-ként tartja számon.

A számkivetettség azonban nemcsak izoláció, hanem ugyanakkor az egyszerre több nyelvvel és kultúrával történő kényszerű szembesülésből és azok egyidejű használatából is fakad. Bahtyin szerint „A kultúrák dialogikus találkozása nem összeolvadásukkal vagy keveredésükkel jár – mindegyik megtartja saját egységességét és nyitott totalitását, de egymást kölcsönösen gazdagítják”. E gondolattal vitatkozom, számomra utópisztikusnak tűnik, mert nem számol a kultúrák közötti elkerülhetetlen, gyakran agresszióval kísért konfliktusokkal. Pedig ez szorosan kapcsolódik az identitás folyamatos és kényszerű kereséséhez, fenntartásához. Az „összeolvadás” elkerülhetetlenül felbontja az identitás rendszerét egyéni és csoportos szinten egyaránt, és csak egy komplexebb rendszerben válik megőrizhetővé az eredeti. E komplexebb rendszer már lehet gazdagabb a kiindulásinál. E folyamat azonban mentálisan rendkívül megterhelő és emiatt szorongást keltő lehet. A kísérő agresszió gyakran ezen szorongással szembeni védekezést szolgálja. A kultúrák közötti konfliktusok erejét éppen ez adja: támadók és védekezők (etnikumok, népek, nemzetek, kultúrák, világnézetek) egyaránt az identitásukat védik – és ebből a tömeglélektani szempontból sajnos nem különböznek egymástól.

Számomra biztató üzenete a kötetnek, hogy a számkivetettség és a trauma nemcsak szenvedést okoz vagy megbetegít, hanem a gyarapodó diskurzusok és a bővülő párbeszéd révén erőt is kölcsönözhet a túléléshez, előrelépéshez, fejlődéshez egyénnek és kultúráknak egyaránt.

José Alberto Cotta – Gilberto Safra

Előszó

Az emberi számkivetettség kérdése Kertész Imre műveiben volt a témája a Pszichoanalitikai párbeszédek: a számkivetettség a pszichoanalízisben, az irodalomban és a filmekben címmel megtartott posztgraduális klinikai pszichológia kurzusnak. A szemináriumot José Alberto Cotta és Gilberto Safra koordinálásával 2014. április 1. és május 13. között tartották a São Pauló-i Egyetem Pszichológiai Intézetének Klinikai Szakpszichológia Tanszékén.

Kötetünk a pszichoanalízis, az irodalom, a filozófia és az irodalomelmélet területéről származó interdiszciplináris szempontok alapján mutatja be és elemzi az emberi számkivetettség tematikáját, párbeszédbe léptetve az erre vonatkozó klinikai gyakorlat anyagát Kertész Imre műveivel és Mihail Bahtyin[1] elméletével.

A pszichoanalízis a kezdetektől fogva párbeszédben áll az irodalommal. Erre egyik legjobb példa az az 1900-ból származó írás, melyet világszerte a pszichoanalízis legelső és alapvető műveként tartanak számon. Álomfejtés című művében az Ödipusz-komplexus korai kidolgozása során Freud az irodalomhoz fordult. Az elmélet, mely később a pszichoanalízis fundamentális tézisévé vált, azért kapta az Ödipusz nevet, mert a pszichoanalízis atyja a mindennapi életben és a klinikai gyakorlatban egyaránt felfigyelt arra, hogy az emberi pszichét olyan vágyak és konfliktusok alkotják, melyek nagyon hasonlítanak a híres görög tragédiában, Szophoklész Oedipus királyában, valamint a Shakespeare Hamletjében leírtakhoz.

Két másik példa az irodalom közvetlen jelenlétére Freudnál: A téboly és az álmok W. Jensen Gradivájában (1907),[2] valamint a Dosztojevszkij és az apagyilkosság (1928)[3] című munka.

A mai pszichoanalitikai gyakorlatban tanúi lehetünk annak, hogy a hagyományos pszichopatológia által leírt állapotok mellett a pszichés szenvedés azon formái is erőteljesen jelen vannak, melyek az általunk emberi számkivetettségnek nevezett tapasztalatból eredeztethetők.

A pszichoanalízisben részt vevő páciensek számos különböző formában fejezik ki saját tapasztalataikat emberi számkivetettségük megéléséről. Függetlenül attól, hogy ez hogyan manifesztálódik, az egyén önmagát mindig otthontalan létezőként éli meg. Nincs hová mennie, nincs hová visszatérnie. Mindig sodródik. És ami sodródik vele, az nem más, mint az identitás, a létezés értelme és célja.

Noha a téma erőteljesen jelen van a klinikai gyakorlatban, mégsem kap megfelelő figyelmet a pszichoanalízissel foglalkozó szerzők hagyományos tanulmányaiban, az irodalmi és filmművészeti alkotások azonban nagyon jól be tudják mutatni. Különösképp Kertész Imre művei járultak hozzá rendkívüli módon ahhoz, hogy megértsük a páciensek beszámolóiban szereplő érzelmi és pszichikai kitaszítottságot. Az olyan jelenségek, mint az ember elgyökértelenedése, az emberi ethosz bukása, a cél és identitás nélküli lét megtapasztalása, a másik ember fontossága saját magunk felépítésében, inherens részét képezik Kertész antropológiájának. Az emberi számkivetettség által okozott klinikai jelenségek megértésén túl a szerző életének és művének megismerése, valamint a velük folytatott vita, illetve párbeszéd gazdag eszköztárat ad a kezünkbe a számkivetettségből adódó szenvedés kezelésére.

Szabó Ágnes fordítása

1 Mihail Mihajlovics Bahtyin (1895–1975) orosz esztéta. Főbb művei magyarul: A szó esztétikája (1976); François Rabelais művészete, a középkor és a reneszánsz népi kultúrája (1982); A szó az életben és a költészetben (1985); A beszéd és a valóság (1986); Dosztojevszkij poétikájának problémái (2001); François Rabelais művészete, a középkor és a reneszánsz népi kultúrája; Rabelais és Gogol: a szó művészete és a népi nevetéskultúra; Szatíra (2002); A szerző és a hős (2004); A tett filozófiája; A szó a regényben (2007).

2 Sigmund Freud: A téboly és az álmok W. Jensen Gradivájában. Fordította Hantos Iván és Halasi Zoltán. In Uő: Művészeti írások. Filum, Budapest, 2001 (Sigmund Freud Művei, 9), 11–102.

3 Sigmund Freud: Dosztojevszkij és az apagyilkosság. Fordította Ülkei Zoltán. In Uő: Művészeti írások, Filum, Budapest, 2001 (Sigmund Freud Művei, 9), 283–303.

Gilberto Safra

A tanúság kérdése
a terápiás helyzetben

Irodalom és pszichoanalízis

„…nem képzetünk, hanem agyrémünk a világ, teli elképzelhetetlen meglepetésekkel...”

Kertész Imre[4]

A számkivetettség problémája manapság egyre nagyobb mértékben árasztja el világunkat, és egyre több, gyakran gyötrelmes élményekhez közeli emberi szenvedést hoz magával, ami határozott kihívást jelent a klinikai pszichiátria gyakorlatában. A szeminárium során arra törekedtünk, hogy párbeszédet alakítsunk ki a pszichoanalízis és az irodalom között, de nem pusztán egy interdiszciplináris megközelítésmód kidolgozása érdekében, hanem mindenekelőtt azzal a céllal, hogy az irodalmat az emberi problémák megközelítésének fontos eszközeként ismerjük fel, illetve hogy az irodalmi szöveget egy olyan közegként tételezzük, melyen keresztül megközelíthető és megtapasztalható az erkölcsi megalázottság fájdalmának kimondhatatlansága. A szemináriumon elsősorban a 2002-ben irodalmi Nobel-díjjal kitüntetett Kertész Imre (1929–2016) munkásságára és Mihail Bahtyin (1895–1975) orosz művészetfilozófus műveire összpontosítottunk. Mindkét szerző alapvető hivatkozási pont a számkivetettség és az irodalom problematikájának kezelésében, így segítségünkre lehetnek a terápiás helyzet megvitatásában is.

A pszichoanalízisben a terápiás helyzet az emberi állapot alapvető jellegzetességeire világít rá. Az emberi szenvedés mindig életrajzi esemény, ugyanakkor rámutat arra a társadalmi/kulturális rossz közérzetre, amely magában foglalja a szenvedő alany egyediségét. Napjainkban az etikai töredezettség kérdése döntő fontosságúvá válik ahhoz, hogy meg lehessen vitatni az ember általános megbetegedésének fogalmát, valamint hogy tanulmányozhassuk az emberi lény által megélt fájdalom meghatározásának lehetőségeit a humán ethoszt megkérdőjelező helyzetekben.

Korunk társadalmi és kulturális jellemzőinek szempontjából létfontosságú a közösség témájának előtérbe helyezése. A közösség tapasztalata megelőzi az egyén kialakulását. Az emberi lénynek szüksége van a közösséghez való tartozás tapasztalatára ahhoz, hogy képes legyen megtapasztalni önmagát. Winnicott[5] rámutat erre, amikor leírja, hogy a kisbabának szüksége van az odaadó anyai szeretetre, hiszen innét nyeri a saját énje megalkotásához szükséges élményeket.[6]

A közösség felkínálja az egyénnek az odatartozás lehetőségét, és kiindulási pontot nyújt saját sorsának szövéséhez, ezenkívül olyan szubjektív szövetet képez, amelyre alapozva létrejöhet az egyediség megtapasztalása. Az emberi szubjektivitás hangok és jelenlétek többszólamúságából áll. Minden terápiás helyzet megköveteli, hogy azt oly módon irányítsuk, hogy ezek a hangok megjelenjenek, és egy olyan narratívává álljanak össze, melyben a szubjektum saját szenvedését fogalmazza meg a másiknak, hiszen célunk ennek a szenvedésnek a lekövetése. Ezekből a jelenségekből az következik, hogy az emberi lénynek szüksége van arra, hogy „mi”-vé váljék, ami alapvető tapasztalatként tételeződik, otthonosságot és bizonyosságot biztosít számára.

A másik számára megképzett én-narratíva úgy jön létre, hogy a másik figyelme és hallgatása tanúságot, méltóságot és megértést kölcsönöz a beszélő szenvedésének, és lehetővé teszi a „mi”-vé válás alapvető tapasztalatát. Az elbeszélés alkalmas eszköz arra, hogy a megélt tapasztalatok megfogalmazhatóvá és átadhatóvá váljanak, s így az elbeszélő saját létének értelme is elkezd átalakulni. Ez egy olyan perspektíva, amely kedvez a tranzicionális állapot elérésének, melyben az ember „átkeléssé” válik. Ez a jelenség ahhoz a szubjektív tapasztalathoz közelít, melyben a szubjektum azáltal konstruálja meg magát, hogy tapasztalatait elbeszéli a másiknak. Amikor elbeszélünk, már nem évszámmal ellátott és katalogizált történelmi eseményekről beszélünk, hanem egy alkotásról, és bár – bizonyos szempontból – az elbeszélést akár fikciónak is tekinthetjük, paradox módon mégis valóságosabb, mint a dokumentált történelem.

Manapság, amikor az emberi ethoszt mélyen érintik a társadalmi/kulturális események, a pszichoanalízis és az irodalom közötti párbeszéd létfontosságúvá válik. A posztmodern világban olyan különböző etikai töréseket találunk, amelyek az embert mély pszichológiai és egzisztenciális szenvedésbe taszító tapasztalatokhoz vezetik. Gyakoriak az olyan történetek, amelyekben a szenvedés különböző formái jelennek meg: az ember önmagát nem tudja többé valós személyként megtapasztalni, az elszigeteltség következtében az abszolút magány olyan állapotába kerül, melyben képtelen érdemi kommunikációt folytatni a másikkal, ennek következtében eluralkodik rajta az érzés, hogy többé nem tartozik semmilyen emberi közösségbe; az időt úgy éli meg, mint valami vég nélküli rosszat; a kilátástalan egzisztenciális szituációból pedig klausztrofóbiák és agorafóbiák születnek, illetve pánik, mellyel a rettegésre és a semmi érzetére reagál.

A mai világban, ahol a hipertrofikus tőkés termelés technológiai hegemóniával párosul és az emberi lényt elragadja az „értelmetlenség” hálója, nagy számban fordul elő az elgyökértelenedés jelensége, ami az emberi állapot törését okozza, mint például az etnikai, erkölcsi, esztétikai, időbeli, térbeli elgyökértelenedés. Simone Weil[7] szerint:

„Kétségtelenül a gyökértelenség az emberi társadalmak legveszélyesebb betegsége, mert saját magát sokszorozza meg. A teljesen gyökerét vesztett ember kétféleképpen viselkedhet: vagy letargiába esik, ami szinte teljesen a halállal egyenértékű, mint például a római birodalombeli rabszolgák nagy része, vagy beleveti magát azokba a tevékenységekbe, amelyek gyakran a legdurvább módon még azokat is gyökértelenné teszik, akik még nem vagy alig voltak azok.”[8]

Életmódunkat a folyamatos valamivé válás jellemzi. Olyan lények vagyunk, akik a teljességre vágyakoznak, és akik útjuk során az önmaguk mélyén szunnyadó valami megvalósításáról álmodoznak. Életünket átjárják az önmagunkról kialakított fantáziák és a „még meg nem történt emléke”. Létezésünk folyamatos átalakulások által valósul meg. Minden embernek vannak különböző oldalai, amelyek a másikkal való találkozás során jöttek létre, míg más oldalai a lehetségesség állapotában vannak, vagyis még nem jöttek létre, nem alakultak ki és nem szimbolizálódtak. Ez elvezeti az embert ahhoz, hogy megtapasztalja a másik ember megtalálásának szükségességét, ami lehetővé teszi számára azt, hogy olyan különböző oldalait hozza létre és fejlessze ki saját létmódjának, melyek még nem képződtek meg a másik emberi lénnyel való találkozás során, ami pedig elengedhetetlen feltétele az önmagává alakulás folyamatának.

Az etikai találkozás egy kiemelt terület, ahol a különböző módokon elgyökértelenedett emberek segítséget kaphatnak. Ezekben a helyzetekben a klinikai gyakorlat megköveteli az analízist végzőtől, hogy megszabaduljon saját elméleteitől és eljárásaitól annak érdekében, hogy a szenvedő egyénnel sorsközösséget vállalhasson. Ebben a helyzetben végül az egyén megkapja a lehetőséget, hogy tapasztalatairól beszélhessen, s ezáltal rátalál a másik arcára, aki tanúja lehet fájdalmának. Ebből a szempontból a pszichoanalízis és az irodalom közötti párbeszéd kimondottan eredményes. A klinikai esetek azt mutatják, hogy az irodalmi szövegnek gyakran van gyógyító hatása az emberi lény szubjektivitására. Végezetül pedig biztosíthatja a szükséges tanúságot, amelyre az ember nem talál rá interperszonális kapcsolataiban.

Az irodalom ebben az összefüggésben egy olyan eseményként tételeződik, mely szembeszáll a humánum visszavonódásával. Ezt figyelembe véve Bosi[9] megerősíti:

„Eljön az a pillanat, amikor az én és a világ közötti feszültség az írásnak immanens részét képező kritikai szempontok alapján fejeződik ki, ami nem a megszokott társadalmi cselekvések irodalmi formájává alakítja a regényt, hanem éppen ellenkezőleg, a középszerű ember ideológiai diskurzusának fonákjává. A regényíró »imitálja« az életet, de valójában melyik életet? Azt, melynek drámai értelme elérhetetlen a banális szokásoktól eltompult és automatizált nők és férfiak számára. A folyamatos keresés és alkotás tárgyaként felfogott életet, s nem az üres és közömbös idők láncolatából felépülő életet. Ha ezt a szegényes élet-halált kellene tematizálni, akkor az legsajátabb, silány és kiüresedett formájában jelenne meg a »realizmus« és a »realitás« szavak pozitív aurája nélkül, melyeket az »ilyen az élet« konformista álláspontját védő diskurzusok használnak… Az ellenálló írás, a kritikai feszültséggel átitatott narratíva retorika és ideológiai gőg nélkül mutat rá, hogy az »ilyen az élet« általában nem más, mint egy elidegenítő mechanizmus rossz beidegződése, a teljes és az emberhez méltó élet ellentéte.”