MICHAEL LEWIS TOVÁBBI MAGYARUL MEGJELENT MŰVEI

A nagy dobás

Brókerpóker

Összeomlás

Az eredeti mű címe:

Michael Lewis:

Flash Boys

Norton, New York, 2014

Fordította: Czibik Márta

Szerkesztette: Daróczi Péter

Borítóterv: Szabó Vince

Tördelés, tipográfia: Malum Stúdió

Copyright © 2014 by Michael Lewis

Hungarian translation © Czibik Márta, 2016

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2016

Minden jog fenntartva.

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-390-2

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Várlaki Tibor

TARTALOM

Előszó

Ablak a világra

Első fejezet

A nyílt titok

Második fejezet

Brad problémája

Harmadik fejezet

Ronan problémája

Negyedik fejezet

A ragadozó nyomában

Ötödik fejezet

A HFT arca

Hatodik fejezet

Hogyan lehet elvenni milliárdokat a Wall Streettől?

Hetedik fejezet

Egyszemélyes hadsereg

Nyolcadik fejezet

A pók és a légy

Epilógus

A Wall Street ösvénye

Köszönetnyilvánítás

Utószó

Hogyan merészeli bárki azt állítani, hogy a tőzsdepiac korrupt?

A GABO Kiadó e-könyveiről

Ha tetszett a könyv, olvassa el ezt is

JIM PASTORIZÁNAK, AKI SOHA NEM MULASZTOTT EL
EGYETLEN KALANDOT SEM

Egy férfinál mindig legyen kód.
(OMAR LITTLE)

ELŐSZÓ

Ablak a világra

A könyv első gondolata talán akkor jutott eszembe, amikor először hallottam Sergey Aleynikovról, az orosz számítógép-programozóról, aki a Goldman Sachsnak dolgozott, majd miután 2009 nyarán kilépett a cégtől, az FBI letartóztatta, és az amerikai kormány vádat emelt ellene, miszerint ellopta a Goldman Sachs számítógépes programját. Furcsának éreztem, hogy a pénzügyi válság után, amelyben a Goldman olyan fontos szerepet játszott, az egyetlen alkalmazottjuk, aki ellen vádat emeltek, olyan alkalmazott volt, aki elvitt valamit a cégtől. Még furcsábbnak találtam, hogy az államügyészek érvelését, ami szerint az orosz programozót azért nem lehet óvadék ellenében kiengedni, mert ha a Goldman Sachs számítógépes programja rossz kezekbe kerül, „a piacokat tisztességtelen módon befolyásolhatják”. (A Goldmannél ezek szerint jó kezekben volt? Ha a Goldman Sachs manipulálhatja a piacokat, akkor más bankok is megtehetik?) De az ügyben talán az volt a legfurcsább, hogy milyen nehéz volt elmagyarázni – azon keveseknek, akik próbálták –, pontosan mit is csinált az orosz programozó. Nem úgy értem, hogy mi rosszat tett, hanem úgy egyáltalán: mit csinált, mivel foglalkozott. Általában „magasfrekvenciás kereskedelmi programozó”-nak nevezték, de ez még nem volt magyarázat. Ez olyan szakmai kifejezés volt, amiről 2009 nyarán a legtöbben még a Wall Streeten sem hallottak. Mi az a magasfrekvenciás kereskedelem? Miért volt olyan fontos a program, amelyet a Goldman Sachs használt, hogy amikor rájöttek, hogy egy alkalmazott lemásolta, a cégnek az FBI-t kellett hívnia? Ha ez a program ennyire hihetetlenül értékes és veszélyes a pénzpiacokra, hogyan tehette rá a kezét egy orosz alkalmazott, aki csupán két éve dolgozott a cégnél?

Egy idő múlva elkezdtem keresni valakit, aki ezekre a kérdésekre választ adhat. A keresés a World Trade Center emlékművére néző teremben ért véget, a Liberty Plaza 1. szám alatt. Ebben a szobában gyűlt össze egy sereg döbbenetesen jól informált ember a Wall Street mindenféle bugyrából: nagybankoktól, a legnagyobb tőzsdéktől és magasfrekvenciás kereskedelmi cégektől. Sokan közülük otthagyták jól fizető munkájukat, hogy háborút indítsanak a Wall Street ellen, ami többek közt azt is jelentette, hogy pontosan azt a problémát támadják, amelynek a létrehozására a Goldman az orosz programozót felvette. Időközben aztán szakértői lettek az általam kutatott kérdéseknek, és számos olyan kérdésnek is, amelyre nem is gondoltam. Mint később kiderült, ezek sokkal érdekesebbek, mint hittem.

Nem igazán érdeklődtem a tőzsde iránt, bár sokakhoz hasonlóan én is szerettem figyelni, ha robban. Amikor 1987. október 19-én a tőzsde padlót fogott, véletlenül a New York Plaza 1. szám negyvenedik emeletén mászkáltam, az akkori munkaadóm, a Salomon Brothers tőzsdei kereskedelmi és értékesítési részlegén. Ez rendkívül érdekes volt. Ha bizonyítékra volt szükség, hogy még a Wall Street bennfentesei sem sejtették, mi fog történni a Wall Streeten, akkor ez az volt. Az egyik pillanatban még minden jól ment, aztán a következőben a teljes amerikai tőzsde értéke 22,61 százalékot zuhant, és senki sem értette az okát. A tőzsdekrach során néhány Wall Street-i bróker, hogy ne kapjon megbízást a részvényeladásra, egyszerűen nem volt hajlandó felvenni a telefont az ügyfeleknek. Nem ez volt az első eset, hogy a Wall Street emberei rászolgáltak a rossz hírnevükre, de ezt az esetet követően a hatóságok változtattak a szabályokon, és megkönnyítették a számítógépek használatát a munkájukat rosszul végzők számára. Az 1987-es tőzsdeválság elindított egy folyamatot – amely először gyenge volt, de az évek során megerősödött –, a végén a számítógépek teljesen felváltották az embereket.

Az elmúlt évtized során a pénzpiacok nagyon gyorsan változtak az általunk elképzelt valósághoz képest. Fogadni mernék, hogy a legtöbb ember fejében olyan kép él a tőzsdékről, mint amit régi filmeken is látni. Feliratok futnak egy képernyő alján, alfa-hímek állnak különböző színű zakókban a teremben, és egymásnak kiabálnak. De ez a kép már a múlt, ez a világ halott. 2007 óta nincsenek vastag nyakú, színes zakós emberek a tőzsdén, vagy ha vannak, akkor sincs jelentőségük. Persze még mindig vannak emberek a New York-i és a chicagói tőzsdén, de már nem képviselnek pénzpiacokat, és nincs kizárólagos rálátásuk a különböző piacokra. Az amerikai tőzsdei kereskedés már feketedobozokban zajlik, őrzött épületekben New Jersey-ben és Chicagóban. Hogy mi folyik ezekben a feketedobozokban, azt nehéz megmondani. A kábeltévékben is futó szövegszalag adatai a tőzsdei események csupán minimális részét mutatja. A feketedobozokról szóló közlemények homályosak és megbízhatatlanok – még a szakértők sem tudják megmondani, pontosan mi történik, mikor és miért. Az átlagos befektetőnek pedig természetesen semmi reménye, hogy értesüljön a történtekről, még arról sem, amit tudnia kellene. Belép a TD Ameritrade, E-Trade vagy Schwab felületére, beírja egy részvény jelét, és rákattint egy Vétel feliratú gombra. Aztán mi történik? Lehet, hogy a befektető azt hiszi, tudja, de higgyenek nekem, valójában nem tudja. Ha tudná, kétszer is meggondolná, hogy lenyomja-e a gombot a számítógépen.

A világ ragaszkodik régi elképzeléséhez a tőzsdéről, mert megnyugtató, mert annyira nehéz képet alkotni arról, ami felváltotta, és mert annak a néhány embernek, aki be tudná mutatni a valóságot, ez nem áll érdekében. A könyvben erről a világról próbálok képet alkotni. A teljes kép több kisebből épül fel – a válság utáni Wall Streetéből; az újfajta pénzügyi trükkökből; a számítógépekből, amelyeket úgy programoztak, hogy olyan személytelenek legyenek, amire maga a programozó nem képes; az emberekből, akik úgy érkeznek a Wall Streetre, hogy valamilyen elképzelésük van arról, mitől működik az egész, de aztán rádöbbennek, az teljesen más, mint ahogy feltételezték. Közülük az egyik – egy kanadai – áll a középpontban, és koherens egésszé szervezi a kisebb képeket. Még mindig megdöbbenek a szándékán, hogy ablakot akar nyitni az amerikai pénzügyi világra, és mindenkinek meg akarja mutatni a változásokat.

A Goldmannek az a magasfrekvenciás kereskedelmi programozója is megdöbbent, akit letartóztattak a program eltulajdonítása miatt. Amikor Sergey Aleynikov a Goldman Sachsnak dolgozott, az asztala a New York Plaza 1. szám negyvenkettedik emeletén volt, két emelettel feljebb, ahol régen én figyeltem a tőzsde zuhanását. Őt sem érdekelte jobban, hogy ott maradjon az épületben, mint engem, és 2009 nyarán elindult máshová szerencsét próbálni. 2009. július 3-án Chicagóból Newarkba tartott egy repülőgépen, boldog tudatlanságban a saját szerepét illetően. Nem tudhatta, mi fog történni vele, amikor leszáll a gépről. De az is igaz, hogy fogalma sem volt róla, mennyire megemelkedett a tét abban a pénzügyi játékban, amelyet a Goldmannek segített játszani. Különös, de csupán le kellett volna néznie a repülőgép ablakából az amerikai tájra, ha látni akarta volna, mekkora is.

ELSŐ FEJEZET

A nyílt titok

2009 nyarára a vezeték önálló életet élt: kétezer munkás ásta és fúrta azt a furcsa helyet, ami az életéhez szükséges volt. Kétszázöt nyolcfős csapat kelt korán, plusz a válogatott tanácsadók és felügyelők, hogy kifundálják, hogyan üssenek lyukat hegyekben, fúrjanak alagutat egy-egy folyómeder alatt, esetleg ássanak árkot egy leállósáv nélküli vidéki út mellett – anélkül, hogy válaszoltak volna a nyilvánvaló kérdésre, hogy miért teszik. A vezeték csupán négy centiméter átmérőjű, kemény, fekete műanyag cső volt, amely a rendeltetése szerint négyszáz hajszálvékony üvegszálat rejtett, és – mintha egy élőlény lett volna, valamilyen föld alatti hüllő – sajátságos szükségletekkel rendelkezett. A csőnek egyenesnek kellett lennie – ez volt a valaha a földbe vájt legegyenesebb útvonal. Chicago déli részének{1} adatközpontját kellett összekötnie a New Jersey északi részén lévő tőzsdével. Nyilvánvaló, hogy mindez teljes titokban történt.

A munkásoknak csak annyit mondtak el, amennyit tudniuk kellett. Az alagutakat kis csoportokban egymástól távol fúrták, és csak részben tudták, honnan jön a vezeték, és hová tart. Szándékosan nem árulták el nekik a vezeték rendeltetését, hogy biztosan ne fedjék fel másoknak. – Állandóan kérdezgettek minket, hogy ez valami szupertitkos, kormányzati dolog-e. Csak annyit mondtam, hogy igen – meséli egy munkás. Az ott dolgozók talán nem tudták, mire szolgál a vezeték, de azt igen, hogy vannak ellenségei, és figyelni kell az esetleges veszélyekre. Ha meglátták, hogy valaki például a vezeték közelében ás, vagy felfigyeltek rá, hogy valaki sok kérdést tesz fel, azonnal jelenteniük kellett a központi irodának. Egyébként pedig a lehető legkevesebbet lehetett beszélni róla. Ha megkérdezték, mit csinálnak, azt kellett felelniük, hogy csak vezetékeznek. Ez általában véget vetett a beszélgetésnek, de ha nem, akkor sem számított igazán. A munkások ugyanannyira nem tudtak semmit, mint bárki más. Megszokták, hogy olyan alagutakat ásnak, amelyek városokat és embereket kötnek össze, de ez a vezeték nem kötött össze senkit semmivel. Az egyetlen célja, amennyire ezt meg tudták állapítani, az volt, hogy a lehető legegyenesebb legyen, még akkor is, ha ez azt jelentette, hogy át kellett fúrni egy hegyet, ahelyett, hogy megkerülték volna. De miért?

A legtöbb munkás egészen a befejezésig nem tett fel kérdéseket. Az ország újabb válság szélén táncolt, és örültek, hogy dolgozni tudnak. Ahogy Dan Spivey fogalmaz: – Senki sem tudta, miért csináljuk. Az emberek találgatni kezdtek.

Spivey jutott a legközelebb a vezeték és a földmunka összefüggésének magyarázatához a munkások közül. Spivey természetéből adódóan szűkszavú volt, óvatos, déli ember, akinek több járt a fejében, mint amit másokkal megosztott. A Mississippi állambeli Jacksonban született, és ha nagy ritkán megszólalt, úgy tűnt, mintha még mindig ott élne. Negyvenéves volt, vékony, mint egy tinédzser, az arca pedig mint egy 1930-as évekbeli földművesé. Néhány sikertelen évet töltött Jacksonban tőzsdeügynökként, aztán otthagyta, „hogy valami rendesebbet csináljak”. Ami azt jelentette, hogy helyet bérelt a chicagói opciós tőzsdén, és saját kontójára kereskedett. Mint minden bróker a CBOT-n, ő is látta, mennyi pénzt lehet keresni a határidős szerződésekkel Chicagóban az akkori New York-i és New Jersey-i részvényárakkal szemben. Minden egyes nap rengeteg olyan pillanat volt, amikor az árak teljesen elszálltak – amikor több pénzért lehetett eladni a határidős szerződést, mint a részvényeket, amelyekből állt. Hogy a profitot megfogja, mindkét piacon egyszerre kellett gyorsnak lennie. A gyorsaság fogalma viszont sebesen változott. A régi időkben – vagyis 2007 előtt – a kereskedést lebonyolító bróker sebességének emberi korlátai voltak. Emberek dolgoztak a tőzsdéken, és ha valamit venni vagy eladni akartak az ügyfelek, őrajtuk keresztül tették. De 2007-re már számítógépek voltak az adatközpontokban. Az azokon való kereskedések sebességét többé nem korlátozták az emberek. Az egyetlen korlát az volt, hogy milyen gyorsan halad az elektronikus jel Chicago és New York között – vagyis a chicagói adatközpont között, ahol a Chicago Mercantile Exchange állt, és a NASDAQ tőzsdéje melletti adatközpont között a New Jersey-i Carteretben.

Spivey 2008-ban rájött, hogy a különbség a tőzsdék közötti elérhető kereskedési sebesség és az elméletileg lehetséges kereskedési sebesség között. Az üvegszálban mért fény sebességét tekintve lehetséges lett volna, hogy egy bróker, aki egyszerre kereskedett két helyen, a megbízást elküldje Chicagóból New Yorkba, és visszaérjen 12 ezredmásodperc alatt, vagyis nagyjából tizedannyi idő alatt, mint ahogy valaki pislant egyet. De a különböző telekommunikációs cégek vonalai – a Verizoné, az AT&T-é, a Level 3-é – ennél lassabbak és megbízhatatlanok voltak. Az egyik nap 17 ezredmásodpercig tartott megbízást küldeni mindkét központba, a másik nap pedig 16 ezredmásodpercig. Néhány bróker véletlenül rábukkant egy vonalra a Verizonnál, ahol a sebesség 14,65 ezredmásodperc volt. Elnevezték „aranyút”-nak, mert amikor véletlenül rá tudtak kapcsolódni, elsőként tudták kihasználni az árfolyamkülönbségeket Chicago és New York között. Spivey számára hihetetlen volt, hogy a telekommunikációs vállalatok nem értették a sebesség iránti új keresletet. A Verizon nem fogta fel, hogy ezt a különleges útvonalat egy vagyonért tudná eladni a brókereknek, és nem is igazán értette, hogy nagy érték van a birtokában. – Több vonalat kellett rendelni, és reménykedni, hogy rábukkan az ember – mondja Spivey. – Fogalmuk sem volt, milyen fontos. – 2008-ban a vezető telekommunikációs vállalatok még nem voltak tudatában, hogy a pénzpiacok radikálisan megváltoztak, és egy ezredmásodperc is értékessé vált.

Jobban megvizsgálva a dolgot, Spivey megértette az okát. Elment Washingtonba, és megszerezte a Chicago és New York között létesített kábelútvonalak térképeit. Ezek többnyire a vasútvonalakat követték, és nagyvárosról nagyvárosra haladtak. New York és Chicago után viszonylag egyenesen haladtak egymás felé, de amikor elérték Pennsylvania államot, kanyarogni kezdtek. Spivey megnézte Pennsylvania térképét, és megtalálta a fő problémát: az Allegheny-hegységet.
Az egyetlen egyenes vonal, amely a hegységen keresztülhaladt, az autópálya volt, de törvény tiltotta a kábelezést az autópályák mellett. A többi út viszont úgy haladt az államon keresztül, ahogy a domborzat engedte. Spivey talált Pennsylvaniáról egy részletesebb térképet, és rárajzolta a saját útvonalát. – A legegyenesebb útvonal a törvény szerint – így nevezte. Kis, betonozott utak, földutak, hidak és vasutak használatával, időnként privát parkolókon, kerteken vagy kukoricásokon keresztül több mint száz mérföldet tudna levágni a telekommunikációs útvonalak távolságához képest. Spivey terve, később rögeszméje egy ártatlan gondolattal kezdődött: „Szeretném kideríteni, mennyivel gyorsabb lehet.”

A globális pénzügyi rendszer felbolydulása idején, 2008 végén Spivey elutazott Pennsylvaniába, és talált egy építési szakértőt, akivel végigment az ideális útvonalon. Két napon keresztül reggel ötkor keltek, és este hétig vezettek. – Ha valaki végigmegy ezen a vonalon – mondja Spivey –, kis városokat és keskeny utakat talál, amelyeknek az egyik oldala szikla. – A keletről nyugatra tartó vasútvonalak általában észak–dél irányban kanyarogtak, hogy kikerüljék a hegyeket, így kevésbé lehetett használni azokat. – Ha valamelyik útvonal nem teljesen kelet–nyugati irányú volt, vagy valamennyit kanyarodott, akkor nem tetszett – mondja Spivey. A kis vidéki utak jobban megfeleltek neki, de azok annyira be voltak szorítva a sziklás környezetbe, hogy nem lehetett máshová letenni a kábelt, csak az út alá. Vagyis le kellett volna zárni az utat, hogy felássák.

A vele tartó építési szakértő nyilván arra gyanakodott, hogy elment az esze. De amikor Spivey erősködött, még ő sem tudott indokot felhozni, miért ne lehetne mindez legalább elméletben lehetséges. Spivey indokot keresett, hogy miért ne csinálja meg. – Csak próbáltam kideríteni, miért nem építették meg a telekommunikációs cégek – mondja. – Azt gondoltam, biztosan valami útakadályt fogok találni. – Az építési szakértő véleményétől eltekintve, miszerint épelméjű ember nem akarhatja átfúrni a kemény Allegheny szikláit, mégsem talált semmi akadályt.

Ekkor döntött úgy, hogy belevág. Az egyik oldalon voltak a Wall Street brókerei, akik chicagói opciós tőzsdeügyletekkel foglalkoztak, a másik oldalon pedig a vidéki hivatalokban és közlekedési irodákban dolgozók, akik zöld utat adtak olyan állampolgároknak, akik titkos alagutat akartak ásni. Két kérdésre akart választ találni: Mik a száloptikás kábelezés szabályai? Kinek az engedélye szükséges hozzá? Ez a vonal választotta el a Wall Streetet az olyanoktól, akik tudták, hogyan kell árkot ásni és kábelt lefektetni. Mennyi ideig tarthat? Megfelelő felszereléssel naponta hány métert tud kiásni a sziklában egy csapat építőmunkás? Milyen felszerelés szükséges hozzá, és mennyibe kerülhet?

Egy austini építőmérnök, Steve Williams egy nap váratlan hívást kapott. Williams így emlékszik rá: – Egy barátom keresett, és azt mondta, van egy régi barátja, akinek bajba került az unokatestvére, és néhány kérdése volna építkezésekkel kapcsolatban. – Spivey aztán ismét felhívta. – Ez a pasas szólalt meg a vonalban. Héjméretekről kérdezett, milyen optikai szálat kell használni, és hogyan lehet ebben a talajban a folyó alatt átvezetni. – Néhány hónappal később Spivey ismét felhívta, hogy megkérdezze, elvállalja-e a hatvan kilométeres optikai kábelfektetés vezetését, amely Clevelandből indulna. – Nem tudtam, mire vállalkozom – mondja Williams. Spivey semmi mást nem mondott a projektről, csak amit feltétlenül tudnia kellett a hatvan kilométer hosszú kábel fektetéséhez. Időközben Spivey meggyőzte Jim Barskdale-t, a Netscape Communications korábbi vezérigazgatóját, aki szintén Jacksonból származott, hogy finanszírozza a Spivey becslése szerint 300 millió dolláros költségű alagutat. A céget Spread Networksnek nevezték el, bár az építkezést olyan cégekkel álcázták, mint a Northeastern ITS és a Job 8. Jim Barksdale fia. David Barksdale is bekapcsolódott, hogy a lehető legcsendesebben megkösse a körülbelül négyszáz megállapodást, amelyeket a kisebb városokkal és megyékkel kellett nyélbe ütni, hogy az alagutat megépíthessék. Williams aztán olyan ügyesnek bizonyult a vezeték fektetésében, hogy Spivey és Barksdale felhívták, és megkérdezték, elvállalná-e az egész projektet. – Ekkor közölték, hogy egészen New Jersey-ig megy – mondja Williams.

Chicago után a csoportok átjutottak Indiana és Ohio államokon. Ha jó napjuk volt, három–öt kilométer kábelt is lefektettek. Amikor viszont Nyugat-Pennsylvaniába értek, sziklába ütköztek, a tempó lelassult napi pár száz méterre. – Kék kőnek hívják – mondja Williams. – Ez kemény mészkő, nagyon nehéz átjutni rajta. – Újra és újra ugyanazt mondogatta a pennsylvaniai építőcsapatoknak. – Elmagyaráztam nekik, hogy át kell fúrnunk egy hegyet, amire egymás után azt mondták, őrültség. Erre azt feleltem: tudom, hogy őrültség, de így fogjuk csinálni. Mire megkérdezték, hogy miért. Erre meg azt válaszoltam, hogy ez egyéni útvonal, a megrendelő kívánsága szerint. Amire nem igazán tudtak mit szólni. – A másik problémát Spivey jelentette, mert ő a legkisebb kitérő miatt is reklamált. Például gyakran megesett, hogy az út iránya megváltozott: egyik oldaláról a másikra, és a kábelnek át kellett haladni az út teljes szélességén. Ezek az állandó keresztezések idegesítették Spivey-t – Williams éles jobb- és balkanyarokat tervezett. – Steve, ez száz nanoszekundumba kerül – mondta neki. (A nanoszekundum egy másodperc egymilliárdod része.) – Nem tudod esetleg átlósan átvinni?

Spivey aggódó típus volt. Úgy gondolta, ha valaki kockázatot vállal, akkor általában az nem sikerül, amire nem gondolt. Így megpróbált azokon a dolgokon gondolkodni, amelyekre egyébként nem gondolt volna. A chicagói árutőzsde bezár, és New Jersey-be költözik. A Calumet-folyó alatt lehetetlen átfúrni. Egy tehetős cég – egy nagyobb Wall Street-i bank vagy telekommunikációs vállalat – megneszeli, mire készül, és megcsinálja saját maga. Az utolsó gondolat – hogy valaki már megelőzte, és már csinálja a saját egyenes alagútját – teljesen felemésztette. Minden építőmunkás, akivel beszélt, azt hitte, elment az esze, ő mégis biztos volt benne, hogy az Allegheny-hegységben vannak hozzá hasonló megszállottak. – Amikor valami világossá válik – mondja Spivey –, az ember rögtön azt gondolja, valaki más is rájött erre.

Az viszont soha nem aggasztotta, hogy ha elkészül a vezeték, a Wall Street nem akarja megvenni. Éppen ellenkezőleg: azt feltételezte, hogy a vezeték miatt aranyláz fog kitörni. Talán emiatt sem gondolkodtak sokat a befektetőkkel azon, hogyan fogják eladni, amíg odáig el nem jutnak. Bonyolult ügy volt. Amit kínáltak – a sebesség – csupán azért értékes, mert ritka. Amit viszont nem ismertek, az a ritkaság mértéke, amely maximalizálta a vonal piaci értékét. Mennyit érhet egyetlen amerikai tőzsdei szereplőnek, hogy mindenki mással szemben előnyt szerezzen? Mennyit érhet huszonöt különböző szereplőnek, hogy megosszák ugyanazt az előnyt a piacon? Hogy a kérdésekre válaszolni lehessen, segített volna, ha tudják, mennyi pénzt tudnak keresni a brókerek a sebességgel az amerikai tőzsdén, és pontosan hogyan. – Senki sem ismerte ezt a piacot – mondja Spivey. – Nagyon homályos volt akkor minden.

Azon tűnődtek, hogy fordított árverést tartanak – azaz magas áron kezdik, amelyből addig engednek, amíg egyetlen Wall Street-i cég meg nem veszi a vonalat, és monopóliumhelyzetbe kerül. Nem voltak biztosak abban, hogy bármelyik bank vagy befektetési alap kifizetne több milliárd dollárt, amennyit a monopólium feltehetőleg ért. Nem tetszett nekik a várhatóan megjelenő szalagcím az újságokban: „A Barksdale milliókat keres az amerikai kisbefektetőkön”. Felvettek egy pénzügyi tanácsadót, Larry Tabbet, aki Jim Barksdale figyelmét egy írásával keltette fel, az „Az ezredmásodperc értéke” címmel. A vezeték értékének felbecsülésének egyik módja Tabb szerint az, hogy megállapítják, mennyi pénzt lehet vele keresni az úgynevezett különbözeti kereskedelemből New York és Chicago között. Tabb becslése szerint, ha egyetlen Wall Street-i bank kiaknázná egy bizonyos ügyletnél a chicagói, illetve New York-i árak közötti apró különbséget, évi 20 millió dollár nyereségre számíthatna. Emellett úgy becsülte, hogy akár négyszáz cég fog versengeni a 20 millió dollárért. Mindegyik a leggyorsabb vonalat akarja majd a két város között, de csak kétszáznak jut hely.

A piacot illetően mindkét becslés szerencsésen egybeesett Spivey megérzéseivel, és érezhető örömmel kezdte hangoztatni: – Kétszáz lapát van négyszáz árokásónak. – De mennyit kérjenek egy lapátért? – Igazából csak megérzés volt – mondja Brennan Carley, aki sok határidős bróker mellett dolgozott. Spivey azért alkalmazta, hogy a hálózatot értékesítse. – Mindannyian csak találgattunk. – Végül a havi 300 000 dollárra gondoltak, ami nagyjából a telekommunikációs vonalak árának tízszerese volt. Az első kétszáz tőzsdei szereplő, aki hajlandó előre fizetni, és ötéves lízingszerződést aláírni, kedvezményt kap: öt évre 10,6 millió dollárt fizet. A kereskedők, akik a Spread vonalát lízingelik, megvásárolják és fenntartják majd a saját jelerősítő berendezéseiket, amelyeket a Spread útvonalán tizenhárom helyszínre telepítenek. Mindent összevéve, a kezdő költség a kétszáz brókernek 14 millió dollárra rúgna, ami összesen 2,8 milliárd dollárt jelent.

2010 elején a Spread Networks a létezését még mindig nem árulta el egyetlen lehetséges ügyfelének sem. Egy évvel az után, hogy a munkások ásni kezdtek, a vezeték létezése még titkos volt. Hogy kihasználják a sokkhatást és elkerüljék, hogy valaki más megismételje, amit véghezvittek, vagy akár bejelentse szándékát, úgy döntöttek, hogy 2010 márciusáig várnak, ami három hónappal azelőtt volt, hogy a vezetéket befejezték és értékesítették volna. Hogyan férkőzzenek a gazdag és befolyásos emberek közelébe, akiknek az üzletmenetét hamarosan megzavarják? – Az általános eljárás az volt, hogy kerestünk valakit egy olyan cégnél, akit valamelyikünk ismert – mondja Brennan Carley. – Azt mondtuk, hogy ismer engem és Jim Barksdale-t. Van valami, amiről szeretnénk beszélgetni. Nem mondhatjuk el, mi az, amíg nem találkozunk. Egyébként pedig szeretnénk aláíratni egy titoktartási megállapodást, mielőtt bármit mondunk.

Így mentek el titokban a Wall Streetre. – Minden találkozón vezérigazgatók voltak jelen – mondja Spivey. Akikkel találkoztak, azok a legjobban fizetett emberek voltak a pénzpiacokon. A legtöbbjük első reakciója a hitetlenség volt. – Később elárulták, azt gondolták, biztosan nemet mondanak, de hagyják, hogy beszéljünk – mondja Spivey. Számítva a szkepticizmusra egy 120 × 240-es térképet vitt
magával. A résztvevőknek megmutatta az országot átszelő vonal útvonalát, de ők még további bizonyítékot kértek. Egy üvegszálas optikai vezeték nem látható a föld alatt, de a jelerősítő berendezések nagyon is azok, 300 négyzetméteres betonbunkerek voltak. A fény halványul a terjedés során, és minél halványabb, annál kevésbé tud adatot továbbítani. A Chicagótól New Jersey-be továbbított jeleket minden 75–100 kilométerenként erősíteni kellett, a Spread pedig a jelerősítőknek rendkívül biztonságos bunkereket épített az útvonalon. – Feltételezem, hogy becsületes fickók vagytok – mondta nekik egy bróker. – De sohasem hallottam rólatok. Szeretnék fotót látni erről a dologról. – A következő három hónap alatt Spivey e-maileket küldött az alkusznak a legutóbbi jelerősítő állomásokról, hogy lássa, valóban épülnek.

Ahogy eltűnt a kétely, a Wall Street-i brókerek elámultak. Persze mindegyikük feltette a szokásos kérdéseket. Mit kapok a 14 millió dollár díjért és költségért? (Két üvegszálat, egyet-egyet mindkét irányba.) Mi történik, ha a vonalat elvágja egy markológép? (Embereink vannak az egész vonalon, akik nyolc óra alatt megjavítják.) Hol van a tartalék vezeték, ha a vonal elromlik? (Sajnos nincsen.) Mikor tudják átadni öt év könyvvizsgálási anyagát a cégről, ami szükséges nekünk, mielőtt megállapodunk? (Öt év múlva.)

Miközben feltették a kérdéseiket, és pipálgattak a listájukon, nem tudták véka alá rejteni, mennyire elámultak. Spivey kedvenc találkozója egy olyan brókerrel volt, aki faarccal ült és tizenöt percig hallgatta egy hosszú konferenciaasztal másik végén, aztán felpattant, és felkiáltott: – A francba, ez király!

Ezeken a találkozókon nemcsak az elhangzottak voltak érdekesek, hanem azok is, amik nem hangzottak el. A pénzpiacok olyan ütemben változtak, hogy még a szakmabeliek sem értették teljesen. A nem emberi, hanem számítógépes sebesség egészen új Wall Street-i brókertípust hozott magával, ők már újfajta kereskedést folytattak. Teljesen ismeretlen emberek és cégek lettek nagyon gyorsan gazdagok anélkül, hogy magyarázatra szorult volna, kik ők, vagy hogyan keresnek pénzt. Ez volt a Spread Networks célközönsége. Spivey igazából nem akart vájkálni a kereskedési stratégiájukban. – Soha nem akartuk, hogy úgy tűnjön, mintha tudnánk, hogyan csinálnak ebből pénzt – mondta. Nem kérdezte, ők pedig nem mondták. De sok reakcióból lehetett tudni, hogy a piaci jelenlétük azon múlik, hogy gyorsabbak legyenek a tőzsde többi szereplőjénél – és bármit csináltak, az nem volt olyan egyszerű, mint a régi készpénz-határidős ügyletek. Néhányan, ahogy Brennan Carley fogalmaz, „a nagyanyjukat is eladták volna egy mikroszekundumért”. (A mikroszekundum egy másodperc egymilliomod része.) Hogy pontosan miért volt olyan fontos nekik a sebesség, az nem volt világos. De az világos volt, hogy fenyegetést éreztek az új, gyorsabb vezeték miatt. – Valaki azt mondta, ha tovább akarják folytatni a jelenlegi stratégiájukat, akkor rajta kell lenniük ezen a vezetéken. Nincs más választásuk, ki kell fizetni, amit kérünk. Ezután pedig az irodámból elmentek az összes konkurens céghez – emlékszik vissza Carley.

– Megmondom, mi volt az én reakcióm – mondja Darren Mulholland, egy magasfrekvenciás kereskedőcég, a Hudson River Trading vezetője. – Azt feleltem, hogy tűnjenek el az irodámból. Nem tudtam elhinni, hogy egy hónap múlva elkészülnek, amikor bejöttek az irodámba. Még azt sem tudták, kik az ügyfeleik! Egy levélből tudtak rólunk, amelyet az amerikai tőzsdefelügyeletnek, a SEC-nek írtunk. Ki vállal ilyen üzleti kockázatot?

Havi 300 000 dollárért, plusz még néhány millió előlegért a Wall Streeten dolgozók, akik máris több pénzt keresnek, mint valaha, élvezhetik az előjogot, hogy továbbra is csinálhassák azt, amit addig csináltak. – Ezen a ponton kicsit feldühödtek – mondja Carley. Az egyik értékesítési találkozó után David Barksdale odafordult Spivey-hoz, és azt mondta: – Ezek az emberek gyűlölnek minket. – Elég furcsa, de Spivey imádta az ellenséges hozzáállást. – Jó volt tizenkét fickót látni az asztal túloldalán, akik mindannyian gyűlöltek – mesélte. – Egy tucat ember mondta, hogy csak négyen fogják megvenni, aztán mindenki megvette. – (A Hudson River Trading is megvásárolta a vonalat.) Brennan Carley így emlékszik: – Azt mondtuk, nem vihetjük Dant ezekre a találkozókra, mert ha nincs is más választásuk, akkor sem szeretnek olyan emberrel üzletet kötni, akire haragszanak.

Amikor a Spread Networks értékesítői a kisebb, kevésbé ismert Wall Street-i cégektől átmentek a nagybankokhoz, a válság utáni pénzügyi világ még érdekesebbé vált belülről nézve. A Citigroup furcsa módon például ragaszkodott hozzá, hogy a Spread átvezesse a vezetéket Carteretből – a NASDAQ-tól az irodáikhoz Manhattanbe –, amelynek számos kanyarulata és elágazása több ezredmásodpercet jelentett volna, és ettől a vezeték használata értelmetlenné vált. A többi bank megértette a vezeték lényegét, de visszahőköltek a Spread által kért szerződés aláírásától. Ez a szerződés megtiltotta a vezetéket lízingelőt, hogy átengedje a használatát másoknak. Bármelyik nagyobb bank, amelyik lízingelte a vonalat, használhatta saját tulajdonosi kereskedéséhez, de tilos volt megosztania tőzsdei ügyfeleivel. A Spread számára ez kézenfekvő korlátozás volt: a vonal annál értékesebb, minél kevesebben férnek hozzá. Az volt a lényege, hogy a nyilvános piacokon belül olyan védett vagy privát helyet hozzon létre, amely csak azok számára elérhető, akik hajlandók több millió dollárt fizetni a hozzáférésért. – A Credit Suisse fel volt háborodva – mondja a Spread egyik munkatársa, aki a nagy Wall Street-i bankokkal tárgyalt. – Azt mondták, hogy mi tennénk lehetővé, hogy átverjék az ügyfeleket. – Próbálta meggyőzni őket, hogy ez nem igaz, a dolog ennél komplikáltabb, de a végén a Credit Suisse nem volt hajlandó aláírni a szerződést. A Morgan Stanley viszont visszajelzett azzal, hogy meg kell változtatni a szövegezést. – Visszakérdeztünk, hogy a korlátozásokat el tudják-e fogadni, amire azt válaszolták, hogy teljes mértékben, mert ez csak a látszat miatt kell. Úgy kellett a szavakkal játszani, hogy hihető módon tudjanak tagadni. – A Morgan Stanley szeretett volna a saját maga számára kereskedni, méghozzá máshogy, mint az ügyfeleiknek. Csak nem akart volna olyan színben feltűnni, mintha ezt szándékosan tenné. Az összes Wall Street-i bank közül viszont a Goldman Sachsszal volt a legkönnyebb tárgyalni. – A Goldmannek nem volt problémája az aláírással – idézi fel a Spread munkatársa.

Az útvonal tartogatott kihívásokat. Miután elhagyták Chicagót, hatszor próbálkoztak sikertelenül a Calumet folyó alatti fúrással. Már majdnem feladták, és meg akarták kerülni, amikor rábukkantak egy alagútra, amelyet negyven éve nem használtak. Az első erősítőtelep Carteret után egy bevásárlóközpont közelében lett volna, Alphában, New Jersey államban. A terület tulajdonosa nemet mondott. – Azt hitte, így a terroristák célpontja lesz, és nem akarta, hogy ott legyen a vezeték a környéken – emlékszik vissza Spivey. – Mindig előkerül valamilyen kellemetlen meglepetés, amire oda kell figyelni.

Pennsylvaniában még nehezebbnek bizonyult, mint Spivey gondolta. Keletről a vezeték kis erdőbe érkezett Sunburyben, a Susquehanna folyó keleti partjától nem messze, ahol megállt, hogy bevárja a nyugatról érkező vezetéket. A nyugati vezetéknek át kellett szelni a Susquehannát, de a folyó ezen a szakaszon rendkívül széles volt. A világon egyetlen fúróberendezés létezett – a bérlése kétmillió dollárba került volna –, amely képes lett volna alatta átfúrni. 2010 júniusában ez a fúró Brazíliában volt. – Egy fúróra van szükségünk, ami Brazíliában van – ez elég riasztó gondolat volt. Valaki nyilván használja ezt a fúrót. – Mikor tudjuk megszerezni? – Az utolsó pillanatban sikerült megoldást találni a pennsylvaniai hatóságok kifogásaira, és megszerezték az engedélyt, hogy keresztülmenjenek a hídon – olyan módon, hogy lyukakat fúrnak a betonoszlopokba, és a híd alsó részén vezetik a kábelt.

Ezen a ponton a technikai problémákat felváltották az emberi jellegűek. A hidat elhagyva a vezeték kétfelé ágazott: az egyik északra, a másik ága délre kanyarodott. Kelet felé az útnak egyszerűen vége lett egy töltés melletti táblánál, amelyen az állt: Üdvözöljük Sunburyben. A vezeték útját két óriási parkoló állta. Az egyik olyan cég tulajdona volt, ami a sílifteknél használt acélsodronyokat gyártott, a másik pedig egy régi élelmiszerüzleté, a Weis Marketsé. Hogy a vezeték elérje a sunburyi erdőben a másik ágát, keresztül kellett szelnie az egyik parkolót, vagy az egész várost meg kellett volna kerülnie. A Weis Markets és a Wirerope Works tulajdonosai ellenségesek és gyanakvóak voltak – vissza sem jeleztek a megkeresésre. – Korábban az egész államot átverték a bányatársaságok – magyarázza Steve Williams. – Ha valaki azt mondja, ásni szeretne, mindenki gyanakodni kezd.

A város megkerülése Spivey számításai szerint több hónapig tartott volna, rengeteg pénzbe és mínusz négy mikroszekundumba került volna. A Spread Networks emiatt nem tudta volna átadni időben a vezetéket a Wall Street-i bankoknak és kereskedőknek, akik készek voltak kiállítani a 10,6 millió dolláros csekket. A sodronygyár tulajdonosa valamiért annyira haragudott a Spread helyi kivitelezőjére, hogy nem volt hajlandó beszélni vele. A Weis Markets tulajdonosát pedig még nehezebb volt elérni. A titkárnője azt mondta, hogy golfversenyen vesz részt, és nem elérhető. Már előre eldöntötte – anélkül, hogy erről tájékoztatta volna a Spread Networksöt –, hogy elutasítja a furcsa, hatjegyű ajánlatot, plusz a gyors internetkapcsolatot, amelyet kapott volna a parkolóján keresztülhaladó háromméteres szolgalmi jogért. A vezeték túlságosan közel lett volna a fagylaltgyárhoz. Az elnöknek nem állt érdekében olyan állandó szolgalmi jog aláírása, amely megnehezítheti a fagylaltgyár bővítését.

2010 júliusában a vezeték bement a föld alá Sunbury központjában a híd alatt, és megállt. – Ott volt az összes üvegszál. Beszélnünk kellett volna velük, de nem tudtunk – mondja Spivey. Aztán valamilyen oknál fogva, ami soha nem derült ki, az acélsodronyt gyártó cég beadta a derekát. Eladták neki a szükséges szolgalmi jogot. A Spread Networks így örökös jogot szerzett egy háromméteres szakaszra a sodronygyár parkolója alatt, aztán a következő napon kiadta az első sajtóközleményét: „Chicagóból New Jersey-be oda-vissza mindössze 13 ezredmásodperc alatt”. Azt tűzték ki célul, hogy a vezeték 1352 kilométeres lesz, de rövidebb lett: 1330 km. – Ez volt akkoriban a legnagyobb döbbenetet keltő pillanat a pénzügyi világban – mondja Spivey.

A vezeték létrehozói közül még akkor sem tudta senki, hogyan fogják használni. A legnagyobb kérdés – a miért – magyarázata nem volt tökéletes. Csak azzal voltak tisztában, hogy akiknek szükségük volt rá a Wall Streeten, nagyon akarták. És ezek az emberek szerettek volna módot találni arra is, hogy mások ne férhessenek hozzá. Az egyik nagy Wall Street-i céggel való első tárgyalásakor Spivey megmondta a cégvezetőnek a vezeték árát: 10,6 millió dollár plusz a költségek, előre fizetéssel, valamint 20 millió dollár részletfizetéssel. A vezető kérte, hadd gondolkodjon el rajta, majd csupán egy kérdése maradt: – Mi volna, ha megduplázná az árat?

MÁSODIK FEJEZET

Brad problémája

Az amerikai pénzügyi rendszer összeomlása előtti pillanatig Brad Katsuyama azzal nyugtatta magát, hogy ő nem felelős a rendszerért. A Royal Bank of Canadának dolgozott, amely a kilencedik legnagyobb bank a világon, de senki sem foglalkozott vele a Wall Streeten. Ez a bank stabil volt, viszonylag tisztességes, és hamarosan arról vált ismertté, hogy ellenállt a kísértésnek, és nem adott rossz hiteleket alacsony hitelképességű amerikaiaknak, és nem árusította ki őket mit sem sejtő befektetőknek. De a vezetőség nem volt tisztában azzal, hogy a bank milyen jelentéktelen az amerikai piacon – ha az amerikai pénzügyi szereplők egyáltalán felmérték a jelentőségét. Bradet a főnökei huszonnégy évesen, még 2002-ben küldték Torontóból New Yorkba, és része volt a „nagy dobásnak”, hogy a bank a Wall Street jelentős szereplőjévé váljon. Ezt a nagy dobást viszont igazság szerint szinte senki sem vette észre. Ahogy a jelenleg a Morgan Stanley-nek, korábban az RBC-nek dolgozó bróker fogalmazott: – Amikor ideértem, az jutott eszembe, hogy ezek itt kispályások. – Brad azt mondja: – A kanadaiak mindig azt hangoztatják, túl sokat fizetnek az amerikaiaknak. De az nem jut eszükbe, hogy azért kell túl sokat fizetni nekik, mert senki sem akar az RBC-nek dolgozni. Ugyanis az RBC jelentéktelen. – Olyan volt az egész, mintha Kanadában végre összeszedték volna a bátorságukat, hogy jelentkezzenek az iskolai színjátszókörbe, de aztán répajelmezben jelentek meg.

Mielőtt Bradet Amerikába küldték, hogy részt vegyen a nagy dobásban, soha nem látta még a Wall Streetet vagy New Yorkot. Az amerikai életforma mély víz volt számára, és ő rögtön megütközött azon is, mennyire különbözik a kanadaitól. – Mindent eltúloztak – emlékszik vissza. – Több goromba emberrel találkoztam egy év alatt, mint összesen egész életemben. Az emberek nagyobb lábon éltek, mint amit megengedhettek maguknak, ezt pedig úgy csinálták, hogy eladósodtak. Ez döbbentett meg legjobban. Az adósság idegen fogalom Kanadában. Az adósság ördögtől való. Én sohasem voltam adós. Amikor viszont megérkeztem ide, egy ingatlanügynök azt mondta, hogy a keresetem alapján megengedhetek magamnak egy 2,5 millió dolláros lakást. Arra gondoltam: Mi a fenéről beszél ez? – Amerikában még a hajléktalanok is pazarlók. Torontóban a nagy, céges vacsorák után Brad összegyűjtötte a maradékot, és elvitte egy hajléktalannak, akit naponta látott. A fickó mindig hálás volt. Amikor pedig New Yorkba költöztette a bank Bradet, több hajléktalant látott egy nap alatt, mint otthon egy év alatt. Ha senki sem nézte, összepakolta az érintetlen maradékokat ebéd után, és levitte az embereknek az utcára. – Csak néztek rám, mintha nem értették volna, hogy mi a francot akarok – mondja Brad. – Abbahagytam az egészet, mert úgy éreztem, senki sem érdekel.

Amerikában Bradtől elvárták azt is, hogy elfogadja azt a megkülönböztetést, amiről otthon Kanadában egyszerűen nem vett tudomást. Gyermekkorában egyike volt a kevés ázsiai gyereknek Torontó fehérek lakta negyedében. A második világháborúban japán–kanadai nagyszüleit fogolytáborokba internálták Nyugat-Kanadában. Brad ezt sohasem említette a barátainak, így olyannak fogadták el, mint akinek nincsen faji hovatartozása. Brad őszinte érdektelensége ezzel kapcsolatban csak akkor vált problémává, amikor megérkezett New Yorkba. Az RBC amiatt aggódott, hogy többet kellene tennie a sokféleség ügyében, és meghívta Bradet egy találkozóra, ahol rengeteg más, nem fehér emberekkel megvitatták a kérdést. Az asztalnál ülők sorban megszólaltak, és reagáltak arra, hogy „mik a tapasztalataik kisebbségként az RBC-nél”. Amikor Brad került sorra, azt mondta: – Őszintén szólva ez az egyetlen alkalom, hogy kisebbségnek éreztem magam. Ha tényleg segíteni akarják a sokféleséget, akkor nem kellene éreztetni az emberekkel, hogy kisebbséghez tartoznak. – Majd távozott. A csoport továbbra is tartott találkozókat, de nélküle.

Ez az epizód ugyanannyira szólt Bradről, mint az új otthonáról. Kicsi kora óta inkább ösztönösen, mint tudatosan, de ellenállt olyan hatásoknak, amelyek el akarták választani a saját maga által választott csoportoktól. Amikor hétéves volt, édesanyja elmondta neki, hogy tehetségesnek találták, és felajánlotta, hogy speciális iskolába járhasson. Brad azt válaszolta, a barátaival szeretne maradni, és normális iskolába járni. A középiskolában a futóedző úgy gondolta, hogy bajnok lehetne belőle (4,5 másodpercet futott 40 méteres gátfutáson), de Brad úgy reagált, inkább csapatsportban játszana, és megmaradt a hokinál és az amerikai focinál. Amikor osztályelsőként érettségizett, bármelyik egyetem felvette volna ösztöndíjjal. Nemcsak a legjobb tanuló volt, hanem kiváló védőjátékos és tehetséges zongorista. Mégis a barátnőjével és csapattársaival tartott a Wilfrid Laurier Universityre, amely nagyjából egy órára van Torontótól. Miután végzett a Laurieren, és átvette az üzleti szak legjobb hallgatójának járó díjat, elment tőzsdei kereskedőnek a Royal Bank of Canadához. Nem azért, mert különösebben érdekelte volna a tőzsde, hanem mert fogalma sem volt, mivel foglalkozzon. Amíg nem kényszerítették, nem igazán gondolkodott rajta, mi akar lenni, vagy hogy végül teljesen más helyen köt-e ki, mint a gyerekkori barátai. Brad azt szerette az RBC brókertermében – leszámítva a megérzést, hogy díjazni fogja az elemzői képességét –, hogy edzőtermi öltözőre emlékeztette. Egy olyan csoport, amelyhez természetesen tartozott.

Az RBC brókerterme a One Liberty Plazában azokra a gödrökre nézett, ahol régen az ikertornyok álltak. Amikor Brad megérkezett, a cég még mindig a levegőminőséget vizsgáltatta, hogy biztonságos-e belélegezni az alkalmazottaknak a levegőt. Idővel azonban elfeledkeztek róla, hogy mi történt ezen a helyen: a gödröt látták, de nem érzékelték.

Az első néhány évben Brad amerikai technológiai és energiarészvényekkel kereskedett. Volt néhány homályos ötlete arról, hogyan lehet szerinte „tökéletes piacokat” létrehozni, és olyan jól dolgozott, hogy kinevezték a törzsalapkezelő osztály vezetőjének, amely úgy húsz brókerből állt. Az RBC-nél volt egy „seggfejeknek tilos” szabály, ahogy az alkalmazottak nevezték. Ha valaki besétált az ajtón, munkát keresett, és tipikus Wall Street-i seggfejnek tűnt, nem vették fel, mindegy, mennyi pénzt tudna csinálni a cégnek. Még külön kifejezésük is volt a céges kultúrára: „RBC-sen kedves”. Bár Brad ezt a kifejezést kínosan kanadainak érezte, ő is RBC-sen kedves volt. Az gondolta, hogy a legjobb módja az emberek irányításának, ha meggyőzi őket, hogy ő jót tesz a karrierjüknek. Emellett hitt abban is, hogy csak úgy fogják az emberek elhinni, hogy jót tesz a karrierjüknek, ha valójában jót is tesz. Ezekre a gondolatokra jutott, de nyilvánvalók is voltak a számára.

Ha volt is némi ellentmondás abban, hogy ki volt Brad Katsuyama, és mivel kereste a pénzét, ő nem látta. Azt feltételezte, lehet bróker a Wall Streeten anélkül, hogy a legcsekélyebb hatása lenne a szokásaira, a világnézetére és a jellemére. Az első ott töltött néhány év során úgy tűnt, igaza van. Csupán azzal, hogy önmagát adta, nagyon sikeres lett a Wall Streeten. – Az ő titulusa az RBC-nél New Yorkban nagyon egyszerű volt – emlikszik vissza egy korábbi kollégája. – Brad volt a csodagyerek. Azt gondolták, hogy egyszer majd ő fogja irányítani a bankot. – Brad Katsuyama nagyjából egész életében bízott a rendszerben, és a rendszer bízott Brad Katsuyamában. Ezért különösen készületlenül érte, amikor kiderült, mit tervez ellene a rendszer.

Brad problémái 2006 végén kezdődtek, miután az RBC 100 millió dollárt fizetett ki egy amerikai elektronikus tőzsdei kereskedőcégért, a Carlin Financialért. Indokolatlanul sietségnek tartotta, hogy a kanadai főnökei megvásárolták a Carlint, anélkül, hogy sokat tudtak volna a cégről vagy az elektronikus tőzsdei kereskedésről. Szerinte tipikusan kanadai módon lassan reagáltak a pénzpiacok óriási változásaira, de amint kénytelenek voltak lépni, pánikba estek. – A bankot kanadai fickók vezetik Kanadából – fogalmazott egy korábbi RBC-igazgató. – Fogalmuk sincs, mi a dörgés a Wall Streeten.

A Carlin megvásárlása mély víz volt. Brad egy szempillantás alatt egy csapat amerikai bróker mellé került, akik a lehető legkevésbé illettek az RBC vállalati kultúrájába. A fúzió utáni első nap Bradet felhívta egy aggodalmas kolléganője, és azt suttogta: – Bejött egy nadrágtartós fickó, és a baseballütőjét a levegőben suhogtatja. – Kiderült, hogy a Carlin alapító igazgatója, Jeremy Frommer nem felelt meg az RBC-normáknak. Frommer egyik jellemző pozíciója az íróasztalra feltett láb, fej felett hadonászó baseballütő, miközben egy szerencsétlen cipőpucoló igyekszik a cipőjét kifényesíteni. Vagy letelepedett a teremben, és hangosan filozofált arról, kit tesz lapátra legközelebb. Amikor a régi egyetemén, a University of Albanyn beszélt hallgatóknak a sikere titkáról, Frommer ezt mondta: – Nem elég, hogy első osztályon repülök, szeretem tudni, hogy a barátaim turistaosztályon utaznak. – Jeremy hangulatember volt, és nagyon harsány, ami egyáltalán nem jellemző a kanadaiakra – meséli egy korábbi RBC-vezető. – Számomra Toronto idegen világ – mondta később Frommer. – Az ottani emberek máshogy szocializálódtak. A Wall Streethez nagyon okoskodóan viszonyulnak. Annyira más világ volt, nehezen tudtam beilleszkedni. Nem volt olyan mozgásterem, mint régen.

Jeremy Frommer minden kijelentésével telibe találta a kanadaiak érzékeny pontjait. A két cég összeolvadása utáni első karácsonykor magára vállalta a céges buli szervezését. Az RBC karácsonyi partija mindig komoly összejövetel volt. Frommer viszont kibérelte a Marquee-t, egy manhattani éjszakai klubot. – Az RBC alkalmazottai nem szoktak a Marquee-ba járni – mondja egy korábbi RBC-s bróker. – Mindenki döbbenten kérdezgette, hogy mi történik. – Beléptem az ajtón, és nem ismertem az emberek kilencven százalékát – idézi fel egy másik bróker. – Úgy nézett ki, mint egy Las Vegas-i szálloda bárja. Félmeztelen lányok sétálgattak körbe, és szivart árultak. Megkérdeztem, hogy ki ez a sok ember. – A régimódi kanadai bankhoz Frommer behozott egy csomó embert, akitől nem állt távol a Wall Street-i túlkapásos életforma. – A Carlinnál dolgozó nők máshogy néztek ki, mint az RBC alkalmazottai – fogalmaz finoman egy másik bróker. – Az embernek az volt az érzése, azért vették fel őket, mert jól néznek ki. – A Carlin hozott még magával egy csapat spekulánst, akik közül néhánynak priusza volt különböző pénzügyi szerveknél, mások pedig nem álltak messze attól, hogy börtönbe kerüljenek vagyoni bűncselekményekért.{2} – A Carlin olyan volt, amilyennek egy spekuláns céget elképzeltem – emlékszik vissza egy korábbi RBC-bróker. – Eléggé rázták a rongyot – mondja egy másik kereskedő. Olyan volt, mintha a 80-as években a Wall Street-i alfa-hímek véletlenül rábukkantak volna egy időgépre, megkeresték volna a legudvariasabb, legrendesebb kanadai tartományt, és viccből teleportálták volna magukat. Az RBC emberei 6.30-kor már az asztaluknál ültek, a Carlin alkalmazottai 8.30-kor értek be, és határozottan rosszul néztek ki. Az RBC emberei visszafogottak és udvariasak voltak, a carlinososok modortalanok és hangosak. – Sokszor hazudtak vagy túloztak az ügyfelekkel való kapcsolataikról – ecseteli egy jelenlegi RBC-bróker. – Ilyesmit mondtak, hogy: „Az ügyfelem (a hedge fund óriás John) Paulson, és nagyon csíp engem.” Ha viszont felhívtam Paulsont, kiderült, nem is hallott a fickóról.

Brad nem igazán értette az okát, de az RBC ragaszkodott hozzá, hogy a teljes amerikai kereskedelmi osztályát átköltözteti a World Trade Centerhez közeli irodájából a Carlin Manhattan közepén lévő épületébe. Ez nagyon zavarta. Az volt a határozott érzése, hogy a vezetők Kanadában úgy határoztak, hogy az elektronikus kereskedésé a jövő, még akkor is, ha nem értették, ez mivel jár. Miután berendezkedtek a Carlin irodáiban, Frommer összehívta az RBC embereit tőzsdei állapotjelentésre. Egy lapos monitor elé állt, amely az irodája falára volt erősítve. – Felállt, és azt mondta, hogy a piacok már a sebességről szólnak – idézi fel Brad. – A kereskedés csak a sebességről szól. Aztán azt mondta, meg fogom mutatni, milyen gyors a rendszerünk. Ült mellette egy fickó, billentyűzettel a kezében. Arra kérte, vigyen be egy rendelést. A fickó beütötte. A rendelés megjelent a képernyőn. Frommer pedig bizonygatta, hogy ez milyen gyors tranzakció volt. A fickónak csak be kellett ütnie egy részvény nevét, és a név megjelent a képernyőn. – Aztán megszólalt, hogy megint írja be. Mindenki bólintott. Délután öt órakor a tőzsde nem volt nyitva, semmi sem történt. De ő mégis azt hitte, hogy ez valós időben történik! Én meg arra gondoltam, nem hiszem el, hogy megtörténik. – Brad azt gondolta: Akitől vásároltuk az új elektronikus kereskedelmi platformot, vagy nem tudja, hogy a technikai virtuozitását nevetséges módon próbálja bemutatni, vagy ami rosszabb, azt hiszi, mi ezt eddig nem tudtuk.

Úgy alakult, hogy szinte pontosan egyidejűleg azzal, hogy Jeremy Frommer megjelent Brad életében, az amerikai tőzsdepiac kezdett furcsán viselkedni. Mielőtt az RBC megvásárolta ezt az állítólag ultramodern elektronikus kereskedelmi céget, Brad számítógépe hirtelen nem működött. Amíg nem kényszerült rá, hogy a Carlin technológiáját használja, bízott a tőzsdei számítógépében. Amikor a monitor azt mutatta, hogy 10 000 Intel-részvény eladó darabja 22 dollárért, akkor ez azt jelentette, hogy 10 000 Intel-részvényt tud venni részvényenként 22 dollárért. Csak egy gombot kellett lenyomnia. De 2007 tavaszán, amikor a monitor 10 000 Intel-részvényt mutatott 22 dolláros árfolyamon, és lenyomta a gombot, az ajánlat eltűnt. Az addig eltelt hét év alatt, amióta kereskedett, amikor ránézett az asztali monitorjára, láthatta rajta a tőzsdei helyzetet. Most viszont a monitoron megjelenő piac csupán illúzió volt.

Ez nagy problémának látszott. Brad szerepe brókerként az volt, hogy a befektetők között – akik nagy mennyiségű részvényt adtak és vettek –, illetve a nyilvános pénzpiacok között – ahol a volumen kisebb volt – közvetítsen. Például ha valamelyik befektető el akarta volna adni a hárommillió IBM-részvényét, a piacok viszont csak egymillió részvényre mutattak keresletet, akkor Brad megvásárolta az egész csomagot, azonnal eladott belőle egymilliót, aztán a következő néhány órában azon dolgozott, hogy a maradék kétmillió részvénytől megszabaduljon. Ha nem tudta volna, milyen éppen a piac, akkor nem tudta volna beárazni a nagyobb csomagot. Brad likviditást biztosított a piac számára, de amit a monitoron látott, amiatt kevésbé hajlott rá. Mivel nem volt képes megítélni a piaci kockázatot, nem szívesen vállalta.

2007 júniusára a probléma túl nagyra nőtt ahhoz, hogy ne figyeljenek fel rá. Egy szingapúri elektronikai cég, a Flextronics bejelentette a szándékát, hogy felvásárolja az egyik kisebb riválisát, a Solectront, részvényenként kevesebb, mint négy dollárért. Egy befektető felhívta Bradet, és azt mondta, el akar adni ötmillió Solectron-papírt. A nyilvános tőzsdepiacok – a New York Stock Exchange (NYSE) és a NASDAQ – mutatták a jelenlegi piaci árakat 3,70-3,75 között, ami azt jelenti, hogy részvényenként 3,70-ért lehetett eladni, vagy 3,75 dollárért venni. A probléma viszont az volt, hogy ezen az árfolyamon csak egymillió részvényt kerestek, illetve kínáltak. A befektető, aki ötmillió Solectron-papírt szeretett volna eladni, azért hívta Bradet, mert azt akarta, vállalja a maradék négymillió kockázatát. Így Brad megvásárolta a részvényeket 3,65 dollárért, a nyilvános piaci árfolyam alatt. De amint megnézte a piaci árfolyamokat a tőzsdei monitorjain, az árfolyam azonnal megváltozott. Mintha a piac gondolatolvasó lett volna. Ahelyett, hogy 3,70-es áron eladott volna egymillió részvényt, amire számított, csak néhány százezret adott el, és okozott kisebb összeomlást a Solectron-árfolyamban. Olyan volt, mintha valaki tudta volna, mire készül, és azelőtt válaszolt volna az eladási szándékára, mielőtt még nyilatkozott volna. Mire sikerült eladnia az összes ötmillió részvényt, jóval a 3,70 dollár alatt, egy kisebb vagyont veszített.