TÉNYEK ÉS TANÚK

Zsigó Jenő

Vezetőszáron

részlet

A könyv a CEU Romani Studies programjával együttműködésben készült Neményi Mária és Zsigó Jenő 2022. február 14. és május 17. között rögzített tizenhat hosszú beszélgetése alapján.

Szerkesztette
Neményi Mária

Lektorálta
Kóczé Angéla

A képanyag és további dokumentumok a
https://romanistudies.ceu.edu/Jeno%20Zsigo
címen érhetők el.

© Zsigó Jenő, 2022
Borítófotó © ANHA, 2022

MAGVETŐ
KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Schmal Alexandra
Korrektor Balogh Emerencia
A kötetet Pintér József tervezte
A borító ANHA fotójának felhasználásával készült
Műszaki vezető Takács Klári

ISBN 978 963 14 3695 2

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Szüleimnek,

Bari Károlynak,

munkatársaimnak,

családomnak

és Mártinak

Bevezetés

Az idősebbek három politikai rendszer cigánypolitikája idején élték életüket. 1990 előtt a kommunista/szocialista rendszerben, 1990-től 2010-ig az első rendszerváltás politikai rendszerében, MDF-, MSZP-, MSZP–SZDSZ-, Fidesz-kormányzás alatt, majd 2010-ben a Fidesz végrehajtotta a második rendszerváltást, eltörölte az Alkotmányt, az Alaptörvényt állította a helyére, és létrehozta a NER-t, a „Nemzeti Együttműködés Rendszerét”, amelyben napjainkban élünk.

Ritkán adódik, hogy három rendszer cigánypolitikáját van módunk megtapasztalni, örülni, ha jó, és átkozni, ha rossz. Három rendszer összevetésén keresztül élőben is vizsgálhatjuk, igaz-e az állításom: a rendszerek változnak, a cigánypolitikájuk nem.

A cigánymagyar lakosság konkrét helyzetét vizsgálva, az őket körülvevő társadalmi állapotokat látva azt tapasztaljuk, az állítás igazságtartalma újból beigazolódott. Ezek szerint a végeredményből kiindulva azt láthatjuk, mindegy, hogy kommunista/szocialista rendszerben, polgári demokráciának induló vadkapitalizmusban vagy újra egypártrendszerben, totális teljhatalmi berendezkedésű kapitalizmusban élnek a cigánymagyarok, a többségi fehér lakosság és a rezsim közös faji előítéletességére épített hátrányos faji megkülönböztetés határozza meg a sorsukat, esélyeiket, társadalmi előmenetelüket, folyamatosan és céltudatosan fenntartott esélytelenségeiket.

A jelenlegi rendszerben lemeztelenedett az eddigi összes hazugság, ígéret és a valódi szándék. Drámai korszakban élünk, és talán sokkal drámaibb korszak előtt állunk.

A politikai elit (2010–2022) megítélése mára a legnagyobb kétségbeesés mellett szélsőséges indulatok és elutasítás hangján történik. És most a NER kedvezményezett köreiről van szó. El lehet képzelni, mi vár az eddig is semmibe vett cigánymagyar emberek továbbélési esélyeire a várható legsúlyosabb válságban. Ismét előfordul, ami a történelemben már többször ismétlődött, hogy váratlanul a fehér lakosság adott rétegei is lezuhannak a politikai bűvészmutatvány során kivételesen nekik emelt piedesztálról, és kvázi cigánysorba jutnak, ami – reméljük, átmeneti – megélhetési válságot, elszegényedést, kilátástalanságot hozhat milliók számára. Amiben a cigányok döntő többsége az egész életét élte, és fogja élni eztán is. Hacsak csoda nem történik, és a cigánymagyarok politikai tudatossága felnő a kor megkívánta elvárásokhoz.

Megtörténhet az is, hogy a most válságba süllyedő nem cigány emberek milliói felismerik, milyen könnyű párialétbe kerülni, és segítség nélkül hosszú időre ott is maradni.

Megérthetik majd, nem faji kérdés a szegénység, a munkanélküliség, a jövedelemnélküliség, sem a nyomorban élés, ahogyan a fajgyűlölők és adott esetben az állam ezt képzeli. Ez társadalmi konstrukció, a különböző érdekek érvényesítése kitermeli a szegénységet, a nyomort, a fajgyűlöletet, a nácizmust.

A különböző érdekek érvényesítőivel, a gátlástalan, gonosz hatalommániásokkal, az eszement módon gazdagodni vágyókkal, a náci fanatikusokkal kell szembeszállni a társadalmi békéért, a közös gyarapodásért, a közjóért.

2022. szeptember

Zsigó Jenő

Édesanyám, Miczi Sarolta és testvérei, Károly (balra) és József (jobbra)

Édesapám, Zsigó Jenő (bal oldalon) testvéreivel, Margittal és Imrével

Gyerekkor – Nyírbátor

Úgy nőttünk fel gyerekkoromban egy szoba-konyhás lakásban, hogy mellettünk mindig volt zene. Apu prímás volt, hegedűs. Általában munkába menet előtt úgy két órát gyakorolt, még idősebb korában is, ami nem volt szokásos egyáltalán. De ő annyira igényes volt, mindig egy-egy részletet elővett. Oda se figyeltünk, csak hallottuk, és az bőven elég volt. Nem tudom nem többes számban mondani, de mindegyikünkben van zenészvéna, még ha igazából nem is lettünk zenészek, de ebben nőttünk fel, hogy hallottuk, hogyan kell kicsiszolni egy hangzást hegedűben, énekben. És úgy megtanultuk, mint ahogy a gyerekek most megtanulják a digitális eszközöket. Nem tanítják őket, mégis megtanulják, ránéz a gyerek valamire, és tudja. Mi a zenét tanultuk így, mert nem volt szabad bennünket tanítani. Amit a fülünkkel képesek voltunk elkapni, annyit tudtunk.

Anyu nemzedékek óta látta a muzsikus cigány sorsot, már a saját családjában és apu családjában is nemzedékek óta zenéltek. Látta, hogy vidéki zenésznek lenni sanyarú sors, annyi pénzed van, amennyit keresel aznap este. És ha keveset vagy semmit, akkor a család nem eszik, mert tartalék nem volt soha. Anyu valami helyes ösztöntől vezérelve úgy döntött, hogy onnét nem lehet magas zenei pályára készülni vagy befutni, irdatlan munka lett volna. Megtiltotta apunak, hogy hangszert adjon a kezünkbe. Mi azért felvettük, hallás alapján együtt zenéltünk a Jó ebédhez szól a nótával, meg bármikor szólt a zene, azonnal le tudtuk játszani a dallamokat. Ez mutatta, hogy elég jó hallásunk van, és a kezünk is rá tud mozdulni. De aztán anyu kiszúrta, hogy apu rakja az ujjunkat a hegedűre, ezt így fogd meg, mutatta a vonótartást, ilyesmit, és akkor, kicsit mímelt dühvel, de megkergette aput az udvaron. Hogy ha még egyszer meglátja aput hegedűn tanítani! Na ez volt az első komoly családi konfliktus, hogy apu engem ne tanítson. Főleg én szerettem akkor a hegedűt, de így akkor tisztázva volt, hogy nem leszünk zenészek. Pedig amit tanultunk, az mind benne maradt a fejünkben.

Különleges élmény volt otthon a zene, különösen az énekhangzás. Esténként, amikor lefeküdtünk vagy aludtunk, előfordult, hogy a konyhában próbált egy zenekar a rokoni körből. Fiatalok voltak, tizennyolc-húsz-huszonkét évesek, de voltak köztük idősebbek is. Együtt zenéltek a muzsikus cigány örökség és az oláh cigány zenei örökség képviselői. És ez különleges élményt jelentett, különösen az énekhangzások terén. Rendkívül igényes zenészek voltak, a hang tisztaságát elvárták, nem lehetett hamisan énekelni. Négy szólamban énekeltek általában. Csodálatos hangzás volt. Később kiderült, hogy a gyerekfül mindent megjegyzett vagy eltárolt. Meg a beszélgetéseket. Hogy ha valami jól sikerült, akkor felnőtt emberek egy-egy jó éneklésnél a meghatottságtól sírva fakadtak. Gyerekként nekünk fura volt látni, hogy a zene milyen mély hatással van rájuk. Magyarok is jártak ebbe a csapatba. Volt egy szaxofonos, vagy a nyírbátori Kakukk étterem főpincére, aki nagyon jó terces volt. Testvéri viszonyban álltak fiatalkorukban. Az oláh cigány dalok is bejöttek az oláh cigányokon keresztül. Voltak hangszeres zenészek, nagyon jó zenészek, gitárvirtuózok; egy híres brácsás is, Encsencsnek hívták, elképesztő hallása volt. Láttuk, hogy feladatokat adnak egymásnak, úgy képezik egymást. Mondd meg, ez milyen hang. Mintha az lett volna az elvárás, hogy mindenkinek legyen abszolút hallása. És többeknek volt. Még az ajtócsikorgás hangját is, ha egyet nyikordult, megkérdezték: hát ez milyen hang volt? Játék is volt, húzták is egymást, de állandó feladat volt tulajdonképpen, hogy fejleszd magad, figyelj oda.

Tehát mellettünk mindig volt zene, a környezetünkben élő fiatal felnőttek mind így éltek. De nemcsak zenei összefüggésben, hanem ugyanez volt a sport, jellemzően a futball, ilyen volt a szabadidő, a szórakozás. Oláh cigányokból, muzsikus cigányokból, magyarokból állt ez a társaság. Mindig mindenben számíthattak egymásra. Ebben a közösségben azt éreztük, hogy ott van több magyar a lakásunkban, a környezetünkben, és úgy viselkednek, mint a cigányok. Úgy értem ezt, hogy nyitottak, jókedvűek, derűsek.

Ezt láttam, ezt szerettem, ebbe nőttem bele gyerekkoromban. De ennek nem tulajdonítottam jelentőséget, nem tekintettem tanulásnak, csak láttam és szerettem. Mit mondjak? Úgy kell elképzelni, hogy – mint akkor nagyon sokan, cigányok és magyarok is – szegény sorsban éltünk. Gyakran előfordult, hogy nem volt a konyhán semmi, nem tudtunk mit enni. Akkor, ha bárki ebből a társaságból erről tudott, vagy jelzéseket adtak egymásnak, vagy összefutottak – mindennap összefutottak –, akkor az egy megoldásra váró helyzet volt. 1950 és 1960 között, tíz év alatt születtünk heten. Amikor hárman-négyen vagy már heten voltunk testvérek, akkor otthon tizenvalahány ember nem evett, mert még más családtagok is tartoztak hozzánk. És akkor villámgyorsan segítettek. Ezek legendás barátságok voltak közöttünk – akinek volt otthon, az hazament, hozott belőle.

Apu vendéglőben játszott Nyírbátorban, a Kakukk étteremben, vagy máskor az Utasellátóban, a nyírbátori vasútállomás éttermében. Anyu a gyerekekkel volt otthon, és már nagyok voltunk, amikor elment dolgozni, nagyon kevés fizetésért. De mi nem éreztük ezt nyomornak. Tanácsi szoba-konyhás lakásban laktunk, amit rendszeres időközönként el akart venni a tanács különböző okok, feljelentések miatt.

Mai ésszel azt gondolom, hogy akkor rendkívül jóindulatúan közelítettem meg azt a rendszert. Én Nyírbátorban éltem tizennyolc éves koromig. Gyerekkoromban – a családomnak, anyunak, apunak köszönhetően – a gyerekkori emlékezetem szerint tisztelték a családunkat, látták az erőfeszítéseinket. Voltak magyar barátaink, romungro cigány barátaink és oláh cigány barátaink. Ezt láttuk egyébként az előttünk haladó generációtól is.

Soha nem politizáltak nálunk a családban, a környezetemben sem. A cigányügyről tizenöt-tizenhat éves koromtól kezdtem tudni valamit. Többször ki akartak lakoltatni bennünket a szoba-konyhás lakásunkból, egyrészt mert a város főterének a szélén volt a szoba-konyha, egy nagyon régi épületrészben. Egy nagy udvarban voltak egymás után a lakások. És arról anyutól értesültünk, hogy voltak feljelentések, például gyerekzajongás miatt. Kiálltunk az ablakba, ha sütött a nap, és vártuk anyut vagy aput, hogy jöjjenek haza, mert akkor volt ebéd vagy vacsora, ha ők megérkeztek, de ez sokaknak nem tetszett. Anyunak kellett megvédenie a családot, hogy elhárítsa ezeket a támadásokat, a viharfelhőket a fejünk felől, mert sokkal rosszabb körülmények közé, a kisváros peremére lettünk volna elhelyezve, kilométerekre az iskolától. Anyu megértette ennek a rendkívüli fontosságát, és többször is nagyon határozottan, erőteljesen lépett fel a védelmünkben. Annyira, hogy ha durvasággal vagy olyan hangvételű elutasítással találkozott a tanácsi munkatársaktól vagy a tanácselnöktől, amiben ő nyílt cigányellenes támadást érzett, akkor ott véletlenül ráborult a súlyos íróasztal a tanácselnökre, véletlenül hozzárepült a tintásüveg, és ennek lehetett volna nagyon súlyos következménye, rendőrségtől kezdve minden, de végül ott hagytak minket.

Nyírbátorban jártam iskolába. Úgy volt, hogy az A osztályba nem jártak cigány tanulók, a B osztályba talán, és a D osztályokba tömörítették a cigány tanulókat. Jó osztály volt, sok barátom volt itt. Ide kerültek azok a szadista tanárok, akik rendszeresen verték a tanulókat. A méteres vonalzó, körmözés, két kézzel egy időben fülön csapás tiszta erőből rendszeresek voltak az osztályban. Visszamenőleg nekem nagyon nehéz ezeket végiggondolni, akkora füleseket kaptam én is két kézzel egy tanárnőtől, hogy órákig nem hallottam. Otthon el se mertem mondani. A többieket ugyanígy bántották, egyszerűen püfölés volt, napi szintű püfölés. Ahova én jártam iskolába, oda kevesebben jártunk cigány gyerekek. De voltak iskolák közel a cigánytelephez is, ott jelentősen magasabb számban voltak cigány tanulók.

Később a helyi Báthory István Gimnáziumba jártam négy évig, ott érettségiztem. Engem akkoriban inkább a zene kötött le. Zenéltem a helyi vendéglátóhelyen, a presszóban: nem állandóan és nem főfoglalkozásban, de a dobolás kifejezetten érdekelt. Nem volt együttesünk, a presszóban doboltam, együtt a rokonokkal, családtagokkal, akik alkalmanként, nyaranta bevettek. Ez egy tánczenekar volt, bossanovát és mindenféle ritmusokat játszottunk. A sport is érdekelt, fociztam a nyírbátori Spartacusban.

Azt gondoltam, ez az élet, amihez egyféle szabadságérzet kötődött, de például a rendszeres tanulás nem. Szoba-konyhában éltünk tízen-tizenketten, és én másnap ugyanúgy vittem a gimnáziumba a táskámat, mint ahogy hazahoztam. Amit tudtam, azt mind az órák alatt tanultam meg, vagy kérdeztem rá, de otthon nem tanultam. Aztán a gimnáziumi évek alatt, amikor az osztálytársaim közül egy-kettővel hellyel-közzel barátságba kerültem, vagy a lakásukon meglátogattam őket, láttam, hogy náluk gyerekszoba, könyvespolcok, technikai felszerelés van, és a gimnazista gyerekkel állandó foglalkozás, plusz nyelvtanítás, korrepetáló tanárok. Szemem-szám tátva maradt ettől.

A továbbtanulási lehetőségeim minimálisak lettek volna. Az irodalom és a történelem érdekelt elsősorban. Meg lehetett volna próbálni a továbbtanulást, de ehelyett, más kapcsolatok híján, a nővérem után mentem Leninvárosba, és ott a Tiszai Vegyi Kombinátban kezdtem tanulni az irányítástechnikai műszerész szakmát. A nővérem korán elment otthonról, Debrecenbe került a vegyipari technikumba. Az is egy hepehupás pálya volt. Nem vették fel a jelentkezéskor, úgyhogy anyu felvitte Budapestre, egyedül, eljutott a minisztériumba, előadta ezt a helyzetet, meg hogy Nyírbátorból nem vagy csak nagyon kevesen jutnak továbblépést jelentő iskolákba, helyekre, mert Debrecen az volt.

Azt kell mondjam, anyu minket kimozdított a holtpontról, a vesztes holtpontról. Mert ha a nővérem nem teszi meg az első lépéseket, akkor én Nyírbátorban zenész leszek. De úgy ítélem meg, soha nem lettem volna kiváló, kimagasló zenész, mert már ott volt bennem a pszichés konfliktus, hogy nekünk nem is lenne szabad zenésznek lennünk. Pedig a zene minket is érdekelt gyerekként, és a fiúk esetében elképzelhető, hogy zenei pályára kerültünk volna.

A cigányságunkkal kapcsolatos első kérdések tizenöt-tizenhat éves koromtól kezdtek érdekelni. Az általános iskolában voltak családunkat is érintő atrocitások, a gimnáziumban is volt néhány eset, de nem volt jellemző. Csak egyszerűen, olvasmányélményeknek köszönhetően előkerültek gondolatok, hogy mi cigányok vagyunk, minket cigányként kezelnek, időnként bántanak, elítélnek, utálnak, vagy éppen barátságosan fogadnak, segítenek bennünket. Jó volt nekünk cigánynak lenni. Nálunk rosszabb, súlyosabb atrocitások érték az oláh cigányokat. Miért van így? De még a családon belül is megjelent, hogy mi nem olyan cigányok vagyunk, mert azt a pici fölényt érzékeltük, hogy mi nem cigánytelepen élünk. Ezt akkor nem tudtam, csak később értettem meg, hogyan alakulnak ki ezek az igazságtalanságok, megkülönböztetések. Akkor kezdett kirajzolódni, hogy mi cigányok vagyunk, és „jár” nekünk egy bántalmazó bánásmód, minden ok nélkül is.

Az egyik unokatestvéremmel, Zsigmond Öcsivel sokat beszélgettünk erről kamaszkorunkban Nyírbátorban. Ő kifejezetten barna bőrű volt, és emiatt akkor és később is érték atrocitások, amit nehezen dolgozott fel. Öcsi arról volt híres, hogy fejből tudta az összes Shakespeare-szonettet. Bármikor idézett belőle, az vált a nyelvévé. Neki kellett volna bölcsészkarra jelentkezni és oda járni, ehelyett pincér lett. Kitűnően beszélt angolul, már fiatal felnőtt korában is. Vele sokat beszélgettünk a szegénységről, a helyzetünkről, a megkülönböztetésről. Az első odafigyelést a tizenöt-tizenhat-tizenhét éves kor hozta, aztán Nyírbátorból elkerülve ez elcsendesült.

Ma visszatekintve nem tartom olyan fontosnak, hogy Nyírbátorban hatvan évvel ezelőtt, tízévesen, általános iskolásként nem voltam tudatos. Egyszerűen igyekeztem felhőtlenül élni az életemet, olyan körülmények között, amilyet jó szüleink nyújtottak nekünk. Azt tudtuk meg éreztük, hogy mindent megtesznek értünk, anyu nem ismert olyan embert vagy hatalmat, akivel ne szállt volna szembe a családjáért, a gyerekeiért. Biztonságban éltünk. És az ő küzdelme példa lett előttünk.

1970-ben leérettségiztem, ’72-ig elvégeztem a TVK-ban a gyakorlati képzést, a miskolci szakközépiskolában az elméleti képzést. Leninvárosban laktam munkásszállón, egyedül voltam cigány abban a környezetben. Megszereztem a végzettséget, aztán feljöttem Budapestre. Budapestre kerülve újból felerősödött a kamaszkori érdeklődés, akkor kezdődött a bekapcsolódásom a cigány mozgalomba.

Tartalom

Bevezetés

Gyerekkor – Nyírbátor

Bekapcsolódás a cigányügybe

Ando Drom

Cigány Ház – A kreativitás évtizedei

Kettős szerepben – Cigány szervezetek és intézmények példaértékű együttműködései

Szociális munka és jogvédelem

A színvak állam kritikája

Kultúra, kommunikáció, politika a Tavaszmező utcában

Művészet a Tavaszmező utcában

Romák ábrázolása a médiában: film, televízió

A Romano Kher felszámolása

A Tavaszmező utcai központ felszámolása

Függetlenként politizálni

Az állam, a pártok, a kisebbségi törvény, az országos cigány önkormányzat – kontra cigányság

A roma évtized program csapdája: horizontális hozzáférhetetlenség – cigánymentes fejlesztés

Fiktív Roma támogatási programok – az ÁSZ-jelentés

Cigányokra osztott politikai szerepek

A faji előítéletesség mítoszai

Tudomány és politika a cigányügyben

Elvi roma politizálás

Megpecsételt sors

Függelék

Zsigó Jenő írásai az Amaro Dromban 2006–2009

Állatok vagyunk…

A nevelhetetlen többség

Gárdák, cigányok

Eszméletlen demokrácia

Horogkereszt karácsonyra

Mentőkötél

„És a legnagyobb probléma ez”

Függő játszma

Hungarikum és demokrácia

Dokumentumok 2005–2014

Ötórai tea Baráth Etelével

A Fővárosi Cigány Önkormányzat négy éve (2003–2006)

A Magyarországi Roma Parlament szakmai programjai 2010-ben, a Romano Kher megszüntetésének évében, hat évvel a Roma Parlament bezárása előtt

Az etnikai adatkezeléssel kapcsolatos szakmai dokumentumok

Beszéd az Otto Pankok-díj átvételekor

A kötetben említett szervezetek, kulturális intézmények

Személynévmutató

Rövidítések

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif – Apach License 2.0
Old Standard TT – SIL Open Font License
Roboto – Apach License 2.0