Karó, nyíl és a többiek

I. rész

Remeczki Imre

2022

Underground Kiadó Kft.

www.undergroundkiado.hu

Minden jog fenntartva!

A természet formálja az embert, az ember formálja a természetet. De egyik sem mindegy, hogy miként.

1. fejezet Amikor előkerülnek a bakancsok…

A nyári Nap első sugarai már erősen felmelegítették a tantermet, amelynek a jól megszokott, hosszú pihenő előtti várakozó hangulatát az udvarról beszűrődő, játszó gyermekzsivaj még tovább fokozta. A 7.A osztály izgatottan várta osztályfőnökét, aki az utolsó órára szokása szerint három perccel a becsengetés után érkezett. Károly bácsi, aki az osztálynak csak „Karó” volt, a sok kellemetlen élményt adó elégtelen osztályzat miatt kapta ezt a „kedves” becenevet. A sűrű

hétköznapokban az ofői feladatok mellett a történelmet és a földrajzot tanította, illetve csak próbálkozott vele, mert a virgonc diákjai, azaz mi, nem mindig hagytuk kibontakozni. A táblán már öles betűkkel és színes krétával felrajzolva elénk tárult a múlt héten betűnként elkezdett bűvös szó: VAKÁCIÓ! Szemünk előtt már csak ez járt, és nem is érdekelt annyira még az sem, hogy a hamarosan kézhez kapott bizonyítványunkban hány négyesem lesz. Az emiatt való aggódást meghagytam anyuéknak, úgyis egész évben ezzel vártak haza: „Na, mit kaptál ma?” „Mi volt ma az iskolában?” Komolyan mondom, ha annyira érdekli őket, miért nem jönnek be, vagy itt van ma már annyi lehetőség, miért nem telefonálnak? Írnak e-mailt, vagy Messenger-en is elérhető már mindenki, meg a napló is elektronikus…

Mielőtt még Karó belépett volna hozzánk, a padok között kergetőzés folyt, amint Márk, az osztályunk központi figurája, el akarta kapni a nagytestű és kissé lomhán mozgó Jancsikát, aki az előző órán egy papírt ragasztott a hátára, „AKI EZT OLVASSA, AZ NYAKON CSAPHAT!” felirattal. S

bár Márk szokta érteni a viccet, de a folyosón két nyolcadikostól kapott tenyeres után már nem volt annyira vidám, mint megszoktuk tőle. Mikor már éppen elérte a nehezebben mozduló osztálytársam pólójának nyakát, amely emiatt hirtelen két méretet nyúlt, pedig Jancsika már szerintem így is a legnagyobbat hordta, kinyílt az ajtó…

– Ó, ó! Mit látok már megint? Harcsa fiam! Na, ússzál csak ide egy pár szó erejéig, és engedd el szegény Jánost! – dörögte az ofőnk Márknak, akinek a keze még mindig fogta a kövérkés fiú ruháját.

– De tanár úr! Nem én…! – hajtotta le a fejét az elébb még nagyon aktív Márk, akinek hosszú, barna haja a szeme elé lógott, mert a csat, amivel fel volt fogva, kiesett a padok közé, amikor hirtelen irányt váltott futás közben.

– Tudom! Persze, te sosem… hagyjuk ezt, Márkocska! Ne rontsátok már el ezt az utolsó órát is ilyesmivel! A végén még kénytelen leszek kettes magatartást javasolni az osztályozón, aztán megnézheted a kanadai nyaralásod! – fenyegette meg az ofő Márkot, akinek a szülei a nyárra tervezték a kanadai unokatestvérüket meglátogatni, s meg volt neki ígérve, hogy velük mehet egész nyárra a tengerentúlra, ha nem lesz vele komolyabb probléma.

– A többieknek nem támadt kedve még utoljára megnevelni valamelyik osztálytársukat? –

kérdezte Karó gúnnyal a hangjában, aztán leült a székére.

– Márk! Ülj a helyedre, és bírd már ki ezt az egy órát, ha kérhetem… – szólt a széke felé baktató, elhalkult fiúnak. Az osztály is elcsitult, és érezhetően mindenki kicsit feszültebb volt a szokásosnál. A nyár illata és a „mehessünk már” gondolata átjárta a buksinkat, én is percenként néztem a telefonomra, hogy mennyi idő van még… Áh… nagyon sok! Még harmincnyolc perc ebben a

szaunában. De jó lenne most kint a szabadban focizni a haverokkal, futkározni a kutyámmal, Alexszel a kertben – kalandoztak el a gondolataim, de úgy látszik, Karó észrevette, hogy csak testben vagyok jelen, mert hirtelen kizökkentett a mélázásomból.

– Haraszti fiam! Haraszti! Neked beszélek! – szólt felém a tanár. Csak miután a szomszédom, Blanka oldalba szúrt a tollával, akkor eszméltem fel.

– Igen? Tanár úr! Elnézést kérek… – nyöszörögtem a fogam között, szinte nem is hallhatóan.

– Gáborka! Gáborka! Már benned sem bízhat az ember! Gyere ide, kérlek, és oszd ki ezeket a papírokat! Mindenkinek egyet – fordult felém, s azzal a nagy kékeszöld noteszéből, amelyet egy hegyi patak és az azt körülvevő növényzet képe festett ilyenre, elővette a kis csíkokra vágott papírokat. Nem volt ez olyan „töritanáros”, de amikor év elején megkérdeztük tőle, miért ilyen a kis

„mindentudója”, ahogy ő nevezte, azt mondta, egyrészt, mert kétféle közül választhattak – a másik egy őszi képes volt –, s ő ezt vette el, mégiscsak férfiasabb a színe, meg amúgy is „szeretem a hegyeket”, vallotta be akkor. Azt tudtuk róla, hogy nagy természetjáró hírében áll, de nem gondoltuk, hogy hamarosan erről az oldaláról is megismerhetjük.

– Én is oszthatom, tanár úr? – kérdezte Péter, aki nem maradhatott ki semmiből. Ő volt az osztály egyik kitűnője, neki mindenben ott kellett lennie. Nélküle nem történhettek dolgok, neki mindent és mindenről tudnia kellett.

– Gáborka! Add oda a felét Péternek, úgy gyorsabban fogtok végezni. Addig én elmondom, mi áll a papíron. Gyerekek! Figyeljetek ide! Ott hátul Kovácsék is! Tegyék el a telefonjukat, majd akkor vegyék elő, ha szükség lesz rá! De azt külön kérni fogom! Köszönöm!

Ahogy osztottam a lapokat, magam is óhatatlanul rápillantottam az írásra, s csak annyit láttam, ami nagybetűvel a tetejére volt írva: „KÉKTÚRA-TÁBOR”

– Akik már a kezükben tartják a lapot, láthatják, miről van szó. Iskolánk évről évre meghirdeti a hetedik évfolyamot végzettek számára a természetjáró táborát. A szünet kezdete után két héttel, június 30-án indulnánk, és bő hét napot jelentene a nyárból…

– Én biztos nem tudok menni, akkorra van tervezve a nyaralásunk a családdal! – szólt bekiabálva Geri, aki amúgy is mindenből igyekezett kihúzni magát, ami az osztály közös programja lett volna. Az osztálykirándulások idején is – teljesen véletlenül persze – akkor lett beteg, amikor már mennünk kellett, és természetesen olyan gyorsan gyógyult utána, amilyen hamar jött a rosszullét.

– Én sem tudok! – szólt nevetve Szabi, majd csak általunk hallhatóan súgta oda a padtársának, Dávidnak:

– Tudod, ki fog ebben a dög melegben még sétálgatni egy csomó kilométert! A hűs szobában meg ott vár az összes új letöltésem, egész nyáron meglesz a programom! Hi-hi-hi… kíváncsi leszek, ki fog erre elmenni!

– Valami baj van, Szabikám? – kérdezte az ofő.

– Áhh, semmi, semmi, tanár úr, csak olvassuk ezt a jó programot! – nevette el magát pimaszul Szabi.

– Értem, akkor figyelhetnétek, legalább amíg elmondom! Tudjuk, hogy mindenkinek talán van már, vagy lesz programja a nyárra, és azt is tudjuk, hogy hamarabb kellett volna ezt kiírnunk, de sajnos csak most közölték a minisztériumból, hogy nyertünk a pályázaton, és elindulhat a tábor

szervezése. Kérlek benneteket, mondjátok meg a szüleiteknek a lehetőséget! Ha átbeszéltétek, ami a lapon van, és szeretnétek jelentkezni, akkor a jövő szombati évzáróra és bizonyítványosztásra hozzátok vissza ezt a papírt, kitöltve a megfelelő adatokkal. A részleteket ott fogjuk ismertetni.

– S tanár úr… – szólt az első padban ülő szőke, hosszúhajú lány.

– Igen? Laura!

– A tábor akkor ingyenes? – Mivel Laurát egyedül neveli az anyukája, neki nem mindegy, hogy kell-e valamiért fizetniük, mert amúgy sem tudnak nyaralásra költeni. Ő ilyenkor otthon szokott segíteni a házimunkában és a testvéreire vigyázni, ha nincs otthon senki, mert a mamájának munkába kell mennie.

– Igen! Ingyenes! Csak a költőpénzt kell hoznotok, de akinek az is probléma lenne, az övét az osztálypénz maradékából ki tudjuk pótolni.

– Köszönöm, majd átgondolom! – jegyezte meg a szőke, tincseit megigazítva.

– Gyerekek! Ne egyesével kérdezzetek… ha mindenki el tudta olvasni, akkor kérdezem, hogy előreláthatólag kit érdekel ez a jó nyári program? Na, lássuk! Kezeket fel! – szólította fel az osztályt Karó. Tizenegyen jelentkeztünk a huszonhat főből. Igaz, ketten hiányoztak, mert Szabó Lóri és a Klavácsik Bea ilyenkor már nem szoktak jönni, minden szünet előtt ezt csinálják… Az utolsó héten

„eltűnnek”, persze ilyenkor már nem tudják őket feleltetni, így biztos nem rontják le a jegyeiket, de ki is maradnak minden jóból, ami ekkor a suliban történik. Én jelentkeztem, de anyuékkal még nem tudtam erről beszélni, nem tudom, mit szólnak majd hozzá, remélem, nem lesz ellenükre. A nyaraim eddig amúgy is elég egyhangúak voltak. A sulinak vége, akkor elköltöztetnek a nagyiékhoz Csanádpalotára, ahol a papával játszhattam egész nap a kártyát, vagy mehettem a mamával a piacra, boltokba, de legalább ilyenkor nem kellett otthon ülnöm. Semmilyen gépük sincs a tévéjükön kívül, amin csak 6 csatornát lehet nézni, és sem net, sem más nincs náluk. Így persze hamar elolvashatom a kötelezőket, amiket a következő évre adnak meg, de én szívesebben bandukolnék a hegyekben, ha lenne rá lehetőség. Alföldi gyereknek ez maga a csoda. Nálunk ha csak egy dombocska is megtöri a táj csendjét, már olyan elrévedt tekintettel nézem, mintha magát a Csomolungmát pillantottam volna meg.

– Tehát tizenegy! – állapította meg az ofő nagy hangon, visszarántva gondolataimat a valóságba, s beírta a kis noteszébe a számot.

– Na jó, még úgy három-négy fő elkelne! De hátha majd, ha otthon megbeszélitek, még többen leszünk, mindenesetre a B-seknél is meghirdetjük, aztán majd látjuk, hány fő lesz összesen.

– Tanár úr! Azt lehet tudni, mennyire lesz ez megerőltető? Mármint fizikailag… Én is kibírnám? –

kérdezte Jancsi, és az osztály többsége hahotázva reagált szavaira.

– Gyerekek! Csitt! Nem illik kinevetni a másikat! – de közben látszott, hogy Karó lelki szemei előtt is megjelenhetett Jancsi, ahogy éppen küzd egy magaslatra való feljutással, mert a szája szélét mosolygósan húzta szét, miközben éppen korholta az osztályt.

– Jancsikám! A tábor zömmel a híres Kéktúra útvonalát fogja követni, néhol egy-egy érdekesség kedvéért kis kitérőkel, és céljaink szerint az Aggteleki-karsztról indulva el fogunk jutni Szilvásváradig a Bükk-fennsíkon át. Amennyiben földrajzórán figyeltél, tudhatod, hogy ezen az úton lesznek megmászandó magasságok, de ígérem, majd segítünk neked is, ezért ne feszélyezd magad, ha szeretnél jönni – biztatta Karó bá’ a kissé nehezebben mozduló fiút.

– Köszönöm, még gondolkodom rajta. Sosem jártam még arrafelé, de érdekelnek a barlangok, víznyelők…

– Jancsika! Elég víznyelő voltál te, amikor megittad a vizemet a nagyszünetben! – szólalt meg Zsolt, aki a Jancsiék melletti padsorban ült, a fal felőli oldalon.

– Gyerekek! Kun Zsolt! Nem hiszem, hogy ez a megoldás, ha valamilyen bajod van az osztálytársaddal! Amennyiben nézeteltérésetek van, akkor legközelebb én is tudjak róla! Nem szeretnék ehhez hasonlókat hallani, mert úgy láttam, szeretnél velünk jönni, de engem nem érdekel, ha nem tudjátok egymást elviselni, és ha Jancsi úgy dönt, hogy ő is jönne, akkor valaki itthon fog maradni! Én nem fogom egész úton a civakodásotokat hallgatni! – szólt erélyesen Zsoltra a tanár.

Közben Katalin türelmesen nyújtotta a kezét, és Karó intett a szemével, hogy látja, de előbb helyre kell tennie a Zsolt-Jancsika konfliktust. Amikor befejezte mondandóját, a fekete hajú lányhoz fordult.

– Katalin! Mondd! Szeretnél valamit kérdezni, vagy csak a szokásos WC-re kéredzkedés? Akkor indulhatsz!

– Nem! Nem! Tanár úr, most nem kell… – nevette el magát a lány, akire általában a kis és nagy felelések előtt jönnek rá évközben a kis- és nagydolgok.

– Nahát! Az év utolsó órájára ezt is megértük! Akkor netán a táborral kapcsolatban van kérdésed?

– Igen, tanár úr, kérem! Látom, az van írva, hogy 2-3 nap sátorban alvás is lehetséges. Akkor sátrakat is vinnünk kell?

– Kedves Katika! Bizonyára te is tudod, hogy az iskola minden évben megszervezi ezt a tábort ennek az évfolyamnak. A korábbi években már sikerült jó néhány tábori eszközt, köztük sátrakat is beszereznünk. Akkor elárulom, hogy vannak, illetve mire az indulás ideje eljön, lesznek vadonatúj hálózsákjaink is, különböző méretekben és színekben.

– A Jancsi méretében biztos nincs, mert elefántoknak nem gyártanak ilyet! – szólalt meg most Józsi is, akinek szavait egyöntetű, hangos röhögés fogadta részünkről. De nem úgy az ofitól, aki, úgy tűnt, kezdi elveszteni a türelmét.

– Kovács! Elegem van ebből! Hozd ki az ellenőrződet! Inkább a matematika ment volna ilyen jól, nem gondolod? – kiabált az előbb még oly harsányan nevető fiúra Karó.

– Nem tudtok viselkedni, még az utolsó nap utolsó óráján sem? Jövőre ez az osztály lesz a legidősebb, hogy várjam el, hogy példát mutassatok a kisebbeknek? Itt van már az az ellenőrző?

– Tanár úr! Nem találom! A legutóbb, amikor orvosnál voltam, még megvolt, tetszik emlékezni?

Abba írta be a doktorbácsi a hiányzásom! – tárta szét a kezét Józsi.

– Látom, szórakoztok velem! Akkor ma már nem húzzuk tovább az időt, majd jövő szombaton 11:00-kor találkozunk. Mindenki ünneplőben jön! Értettük egymást? – szórt szikrát Karcsi bácsi szeme, ahogy végigtekintett rajtunk.

– De én lehet, hogy kinőttem az ingem! – szólalt meg Eszter, akinek a serdülés első jeleiként már feltűnően nőies domborulatai voltak, és jobban felkeltette az érdeklődésünket, mint a többiek. Mivel sokkal idősebbnek nézett ki közöttünk, a tanárok is másként tekintettek rá. S nekünk úgy tűnt, hogy ő inkább a nyolcadikosokkal érzi jól magát. Az ottani fiúk talán emiatt is jártak sűrűbben az osztályunk terméhez a szünetekben.

– Eszter! Ezt most kell mondani? Akkor jössz valami másban! Csak rád tud még adni más normális ruhát édesanyád! De ezt a szakadt farmert, remélem, nem látom többé, főleg nem az ünnepségen! – mutatott Eszterre az ofő, a lány divatos nadrágját kritizálva. Megmondom őszintén, nem tudom, mi baja volt vele, mert olyan szépen kilógott belőle a térde…

– Akkor, gyerekek, mindjárt elengedlek titeket, még egy kis türelmet kérek! Tehát a kapott papírt adjátok át a szüleiteknek, és 22-én várom a válaszokat. Ha valakinek közben kérdése támadna, akkor az elérhetőségeimet az iskola honlapján megtalálják, de be van írva az ellenőrzőtökbe is! Kovács Józsikát kivéve, akinek nincs, ugye? – mosolyodott el gúnyosan, mert a tanárunk is tudta, hogy Józsi értesítője nem az orvosnál van… és miközben ezt mondta, felállt a székéről.

– Más óhaj, sóhaj, panasz, kívánság? – sorolta Karó, majd látva, hogy semmi választ nem kap, csak mennénk már, a karját felemelve még intett egyet, s ekkor majdnem kitört a szünet. Azért csak majdnem, mert a tényleges évvégét majd a biziosztás fogja jelenteni. De az ajtó becsukódása után hatalmas „Hurrrrá!” kiáltással reagáltunk a szeptember óta várt állapotra, és mindenki széles mosollyal az arcán pacsizott a hozzá közel állóval, illetve ülővel. Én összepakoltam a felszerelésem, belenéztem a padom fiókjába, hogy nem maradt-e valami benne, de a hosszú szünetben gyorsan odadugott papírzacskón kívül nem volt ott semmi. Na, azt gyorsan kivettem onnan, mert képesek még utánam is telefonálni, ha a takarítónénik valamit találnak a padunkban, ami nem oda illő.

Anyukám szerencsére mindig papírzacskót használ, azt mondja, a nylonban nem lesz egészséges az ételem, és utána azt nem is lehet újrahasznosítani. Én nem tudom, mi lehet ebben az igazság, de amióta papírzacskóban hordom a tízóraimat, mintha ízesebb lenne, mert nem veszi át azt a műanyag szagot.

– Gyere, Patrik! Arra jössz hazafelé, amerre én szoktam, vagy jönnek érted? – kérdeztem a barátom, aki mögöttem ült kettővel.

– Igen. Mehetünk együtt, csak várj, még le kell szaladnom a tesi öltözőkhöz.

– Miért? Otthagytál valamit? – érdeklődtem.

– Azt hiszem, igen. Nem találom a focicsukámat. Emlékszem, tesi után, amikor öltöztünk, még betettem az öltözőpad alá…

– De miért nem a zsákodba?

– Nem tudom. Máskor mindig elrakom, de annyira siettünk kifelé, mert a nyolcadikosok majdnem ránk törték az ajtót.

– Jaj, tényleg… Akkor nézzük meg! Elkísérlek – azzal elindultunk Patrikkal az alagsorba, ahol az öltözők voltak.

Nyilas, a tesitanár éppen a nagy kulcscsomójával zárta a saját szobája ajtaját, amikor leértünk.

– Sziasztok, srácok! Mi van veletek? Délelőtt nem volt elég a mozgás? Nem tudtok még hazamenni? Pedig már kitört a nyár, vagy nem? – kérdezte láthatóan jókedvűen a tanár.

– Nem, nem, tanár úr! Ne haragudjon, hogy ilyenkor zavarjuk, de nem találtak egy focicipőt a délelőtti óránk után? – szólaltam meg, mert Patrik kicsit izgatottan elbújt mögém.

– Gáborkám! Várjunk csak, van itt bőven választék! Mindjárt kinyitom akkor az ajtót.

Szerencsétek, hogy még itt találtatok, mert utána már csak jövőre…

A kulcs zörgött a zárban, majd két kattanás után a kilincs is engedett.

– Na, gyertek, fiúk! – azzal feloltotta a villanyt, mert a szobában a kinti szikrázó napsütés ellenére koromsötét volt, mivel az itteni helyiségeken semmilyen ablak nem volt.

– Ha találnak valamit a kollégák, ide szokták betenni – odament egy hatalmas szekrényhez, amelynek egy részében furcsa bakancsok sorakoztak, a másik oldalában sícipők, és alulra bedobálva mindenféle tornacsuka és más lábbeli.

– Nincs kellemes illatuk – jegyeztem meg, Patrik bólogatott. Elkezdtük feltúrni az alsó polc tartalmát. Sorra raktuk ki a cipőket, egyik-másiknak a párját sem láttuk.

– Sehol… Valaki elvitte – állapítottam meg lehorgasztott fejjel.

– Aj… otthon nagyon kikapok ezért… s abban akartam menni a Kéktúra táborba is – keseredett el Patrik, annyira, hogy láttam rajta, nem sok hiányzik, hogy elsírja magát. Igyekeztem a veszteségét átérezni, amikor a tanár megszólalt.

– Patrik, jönni akarsz a túrára?

– Igen, most kaptuk meg a felhívást Kar… izé, Karcsi bácsitól – javította ki magát gyorsan, mielőtt az ofőnk gúnynevét kimondta volna.

– Értem, akkor lehet, hogy találkozni fogunk – fogta meg a barátom vállát Nyilas. – Te is, Gábor? –

fordult felém a tornatanár, de szinte választ sem várt, már mondta is. Nos, akkor valóban nem jöhet Patrik cipő nélkül. Nézzük csak meg jobban, itt lennie kell mindkettőtöknek! – s kinyitott egy másik szekrényt.

– Látjátok ezeket a bakancsokat?

– Igen.

– Ezek a túrabakancsaink. Az elmúlt években vettük a korábbi kirándulásokhoz, és mindenféle méretünk van. Felpróbáljátok? Hányas a lábatok? – jöttek sorban a kérdések, melyekre meglepetésünkben válaszolni is alig tudtunk.

– Az enyém 41-es, ha jól emlékszem, de legutóbb már lehet, 42-es kellett, a focicsukám is annyi volt, talán… – mondta elbizonytalanodva Patrik, aki nálam magasabb és erősebb testalkatú volt, így bizonyára a lába is nagyobb lehetett, mint nekem.

– Az enyém meg biztos 40-es, a tavaszi cipőm is annyi volt, azóta annyit nem nőhetett a lábam –

mosolyodtam el.

A tanár leguggolt, elkezdett válogatni, majd előhúzott két egyforma, magasszárú cipőt a középső

sor széléről, amelyeknek olyan vastag volt a talpuk, hogy két ujjamat mellétéve is magasabb volt azoknál.

– Elvileg ez jó lesz. Próbáljátok fel! – adta utasításba, és már tépkedtük is a bakancsok nyelvét, hogy a lábunkat bele tudjuk gyömöszölni. Nagy nehezen feljött végre, s nagyon féltem tőle, hogy a lábamnak nehéz lesz megtartani, mert olyan súlyosnak tűntek. De amikor felvettem, elkiáltottam magam.

– Ez milyen könnyű! Mintha repülnék! De tanár úr, ez hogy lehet? – néztem rá a tesitanárra, aki

csak elhúzta a száját, úgy mondta.

– Ez a modern technika. Látjátok, nem csak a „kütyük” fejlődnek rohamosan. Olyan, levegővel teli talpak vannak ezekben, hogy a hegyen sem érzitek majd, hogy a lábatokon van.

– Húúúú! Ez zseniális! Ilyenre vágytam már mióta! – kiáltottam fel. – Mit szólsz, tesó? – szóltam oda Patriknak.

– Ez nagyon ott van! – s az előbb még szomorú haverom most már örömében ugrált a lábbelijében, mintha nem is akarná levenni.

– Akkor jöttök, srácok? – kérdezte Nyilas, miközben szinte biztos volt a válaszunkban.

– Én igen! – mondtam kitörő boldogsággal, miközben még nem tudhattam, otthon mit fognak ehhez majd szólni.

– Igazából én is mennék…

– Akkor? Mi az, ami visszatart? – kérdezte Patrikot a tanár.

– Nem fognak elengedni! Elhagytam a cipőmet is, ezért biztos kapok majd… hogy nem tudok semmire sem vigyázni, pedig én nem csináltam semmi rosszat…

– Fiúk! A felelősséget még tanulni kell, de gyere csak, Patrik… – azzal benyitott egy másik szobába, ahol az asztal alól egy cipősdobozt halászott elő. Levette a doboz tetejét, és egy gyönyörű, vadonatúj sportcipő volt benne, melynek még a fűzője sem volt beletéve.

– Tessék! – nyújtotta oda Patriknak a tanár. – Próbáld fel! – Patrik nem értette, miért, de teljesítette a tanár kérését. Olyan volt, mintha ráöntötték volna.

– Tetszik? – kérdezte Nyilas az elképedten néző Patriktól.

– Igen, tanár úr! Nagyon, de nekem sosem lesz ilyenem…

– Kedves kisfiam! Ez a tiéd! Mivel amúgy is oda akartam adni neked, az éves sportteljesítményedért, de csak az évzárón. Így viszont kicsit előrehoztuk, hogy ezzel megmentsünk az otthoni kellemetlenségektől – mondta a tanár Patrik felé nyújtva a jobb kezét, mint egy igazi férfi, kézfogásra.

– De tanár úr! Ez… Ez… hihetetlen… Tényleg? Az enyém??? – Patrik szemét könnycseppek öntötték el, ahogy nézett, hol a cipőre, hol a tanárra, aki szintén meghatottan állt előttünk.

– Na, jól van! Menjünk, fiúk! Mert itt lesztek nyolcadikosok is, ha így folytatjuk! – törte meg a meghitt pillanatot a felnőtt férfi, már újra huncutul nevetve, és mutatta a kifelé utat a zegzugos tanári szobákból. Patrik már vissza sem vette a régi, kopottas cipőjét, hanem büszkén szelte felfelé a lépcsőket a kijárat irányába mellettem, mint aki már el is felejtette az elveszett cipőt. Kiszabadultunk az iskola kétszárnyú ajtaján, és homlokon vágott minket a forróság, ami elkísért addig, amíg hazaértünk.

Az utcánkban minden házból kutyaugatás jelezte közeledtem, s mire a kapunkhoz értem, már szakadt rólam a víz, pedig még csak június közepe volt. Mifelénk, itt a pusztán minden olyan más ilyenkor. Tavaly a házunk elé kitettem a szobai hőmérőnket, s olyan gyorsan kúszott fel, mintha húzták volna, majdnem 60 Celsius-ig meg sem állt. Amikor azt mondják reggel a rádióban, hogy ma

30 fok fölött lesz a hőmérséklet, mi itt tudjuk, hogy az valójában sokkal többet jelent, hiszen az ember nem árnyékban szokott járkálni. A telefonom is csak azt jelzi, amit a meteorológiai állomás ad neki, miközben sokkal, de sokkal melegebb van. Ilyenkor mindig magam elé képzelek egy hűvös erdőt, ahol olyan jó lenne sétálni, majd megpihenni, jókat beszélgetni, megfigyelni a minket körülölelő természetet… Végig erről beszélgettünk útközben Patrikkal, amíg ő le nem tért egy utcával korábban, de nekem is az mozgatta a fantáziámat, hogyan fogom otthon elmondani, hogy szeretnék a túrára elmenni. Benyitottam az ajtónkon, és az onnan jobbra nyíló ajtón belestem, mert finom illatok kacskaringóztak ki az előtérbe. Édesanyám ott állt a gáztűzhelynél, s hátra sem fordulva kérdezte.

– Na szervusz, kisfiam! Letelt? Megszabadultál, Gabikám, a sok tanulnivalótól?

– Szia, Anya! Jaj! Meg… – sóhajtottam. S lerogytam a kedvenc székemre, melynek párnáját már úgy kiültem, hogy a közepe kissé ki is rongyolódott, de mégis ez volt a kényelmem záloga.

– S akkor biziosztás? Mikor lesz? – kérdezte anya, miközben valamit éppen kavart a fakanállal.

– Az? Jövő szombaton! S addigra kell majd visszavinnünk a papírt is – nem mertem elsőre elmondani, miről van szó, gondoltam, jobb kicsit előkészíteni ezt.

– Papírt? Milyen papírt? A tanévben már gyűjtöttetek papírt, meg is nyerte az osztályod a versenyt! Nem jól tudom? Jókor jut eszükbe… év végén…

– De anya! Ez nem olyan papír!

– Nem olyan? Akkor milyen papír lehet még? – értetlenkedett, miközben az ölembe vettem a táskám, hogy kikeressem a Kéktúráról kapott lapot.

– Ez nem lehet igaz! Pedig esküszöm, hogy idetettem! Amikor elindultam a suliból, még megvolt… – hiába kutattam a táskám mélyén egyre hevesebben, nem találtam.

– Na, éppen ideje lesz rendet tenni abban a batyuban! – jegyezte meg anya kicsit korholó hangon, mintha nem lenne éppen elég bajom.

– De itt volt! Emlékszem! Az utolsó óránk volt Karóval…

– Kivel? – szólt rám anyu, aki nem szerette, ha tiszteletlen vagyok, még ilyen körülmények között sem.

– Akarom mondani, Karcsi bácsival, az ofővel – javítottam ki magam gyorsan.

– Na, úgy már más!

– Szóval ő adta, hogy lesz a nyáron egy izé… – húztam el a számat, hogy még ne kelljen kimondanom a lényeget.

– Táborra gondolsz? – kérdezte anyu, nagy megkönnyebbülésemre.

– Igen, igen! Olyasféle – bólogattam.

– Tudod, kisfiam, hogy nekünk most erre nem futja. Apád is három műszakra jár a gazdaságba, nyakukon az aratás, még éjszaka sem fog hazajönni a kombájnról.

Édesapám a helyi mezőgazdasági vállalkozónál dolgozik nagy gépeken, hol traktort vezet, hol

teherautót, hol kombájnt, mikor mire kap feladatot. Sajnos ritkán látom, mert amikor hazaér, már alszok, amikor én megyek, akkor meg már vagy nincs itthon, vagy ő pihen.

– De anya! Ez ingyen van! – szakadt ki belőlem, mert sejtettem, hogy nem fog egyszerűen menni a győzködés.

– Ingyen? Drága gyermekem! Manapság mi van már ingyen? Lassan a levegőnkért is fizetnünk kell! Miközben annak is egyre borzalmasabb a minősége. Tudod, te is, az unokatestvéred is asztmás lett ettől a sok portól meg pollentől, ami ilyenkor száll mindenhol.

– De ez tényleg ingyen van! Azt mondta Ka… Karcsi bá’, hogy valami pályázaton nyertek hozzá pénzt. Az órák után voltunk lenn a Nyílnál, és még bakancsot is kapunk majd, akinek kell, meg sátrat, meg mindent!

– Nyílnál? Az ki? – kérdezett vissza anyu.

– Jaj! Elnézést, a Nyilas, tudod, a tesitanárunk!

– Az a piperkőc? Na, csak nem ő fog veletek menni? – legyintett a kezével, miközben megtörölte egy mosogatóruhában.

– Ő nem piperkőc! – mondtam sértődötten. – Képzeld, ma is mit tett!

– Na, képzelem! – húzta el a száját.

– Patrik elhagyta a cipőjét… vagy ellopták, nem tudjuk… aztán lementünk hozzá az órák után, és képzeld, a Nyilas tanárbácsi adott neki egy vadonatúj cipőt! S azt mondta, ez az övé, jutalomból az éves szép munkájáért!

– Na, ez igazán szép tőle! – reagált anyukám, akiből a pesszimizmus a világ dolgai és az állandóan nehéz anyagi helyzetünk miatt szinte minden vidám dolgot kiölt. – Neked is adhatott volna! – húzta enyhe mosolyra a száját.

– De anya! Mondom! Ha megyünk ebbe a táborba, akkor mi is fogunk kapni! Igaz, nem ilyet, meg nem is ajándékba.

– Jó-jó, kisfiam! De miért olyan fontos neked ez a tábor?

– Sosem jártam még a Bükkben és Aggteleken sem… annyira izgalmasan hangzik, hogy megyünk megnézni a cseppköveket, nagy hegyeken sétálhatunk, és Szilvásváradról is csak képet láthattam eddig, a Fátyol-vízesést.

– Gabika! Láthatod még az életedben ezeket. Ha dolgozol, lesz neked is majd, hogy el tudj menni ide meg oda, s különben is, mindjárt itt a barackszüret! Tudod, hogy minden munkáskézre szükségünk van – próbált anyukám rábírni, hogy hagyjak fel a tervemmel. De én nem adtam fel.

– Óh, persze! A Márk mehet Kanadába! Nekem meg annyi sem jár, hogy egy kirándulásra elmenjek? – durcáskodtam.

– Márkék megtehetik… – szólt csendben. Majd folytatta. – Na, jó… majd ha apád hazajön, visszatérünk rá. De jó lenne, ha pontosabbat is tudhatnánk erről.

– Áhhh! Ott van leírva azon a papíron! Vajon hol lehet? – értetlenkedtem, magamnak feltéve a megmagyarázhatatlan kérdést. S akkor Alex nagyon elkezdett ugatni, mintha valakit fogna a

kapunál. Mire ez végigfutott rajtam, már szólt is a csengő. Kinéztem az ajtón, csak a fejem látszott ki, és ennyi is elég volt, hogy lássam, Jóska bácsi volt, a szomszéd, s egy fehér kis lapcsíkot lengetett a kezében. Alex meg fel-felugrálva úgy tett, mint aki ki akar harapni egy darabot belőle, vagy neki hoztak volna valamit.

– Jól van már! Alex! Gyere ide! Hagyd a bácsit, nem akar bántani téged! Te! – korholtam meg a kutyát, aki csak azt csinálta, ami a feladata volt.

– Szia, Gáborka! Nézd csak, kisfiam! Ezt a cetlit találtam itt a kaputok előtt, lehet, valami fontos, ezért gondoltam, beadom, míg valami baj nem éri itt – s azzal a kapunk két vasrácsa között benyújtotta, én pedig elvettem tőle. Azonnal megismertem, hogy a túráról kapott papírom az, s annyira megörültem neki, hogy majdnem elfelejtettem megköszönni.

– Józsi bácsi! Nagyon szépen köszönjük! Húúú, éppen ezt kerestem… Ez szuper! – örömködtem.

– Akkor örülök, hogy segíthettem! Aztán máskor jobban vigyázz a dolgaidra, kiskoma! Isten áldjon!

– Viszontlátásra! Ígérem, úgy lesz! Biztos a kulcscsomómmal ránthattam ki a táskámból –

mondtam, majd szaladtam be a talált ereklyével, hogy megmutassam a bizonyítékot, amiről beszéltem.

– Anya! Anya! Képzeld, a szomszéd bácsi megtalálta a lapot a kapunk előtt, és beadta – rohantam be lelkendezve, megelőzve az ilyenkor szokásos „Na ki volt az?” kérdést, és a papírt letettem a konyhaasztalra.

– Kisfiam! Annyiszor elmondtam már, hogy oda nem teszünk semmit! Ott étkezünk, ki tudja, kik fogdosták össze azt a papírt! – fakadt ki anya, mire én gyorsan elhúztam az asztal széléről, és lehajolva a táskámba gyűrtem. De akkor meg az volt a baj.

– Ne tedd el, mert nem fogod majd megint megtalálni! Oda a kredencre rakd, s ahogy mondtam, majd apáddal áttanulmányozzuk, most pedig irány a kézmosás, és gyere enni!

– Mi lesz az ebéd?

Bár már az illatából éreztem, hogy zsenge zöldbableves főtt, amit édesanyám mindig kicsit édesen készített, így mi apámmal is megettük, mert ő így szerette, és én is így szoktam meg már kiskorom óta.

– Zöldbableves, meg egy kis húst sütöttem a gázban – válaszolt anya.

– Jó! Mindjárt jövök! – mondtam, és elmentem megmosni a kezem, majd megebédeltem és számomra kitört a szabadság, ami minden kötöttség nélküli világot jelentett. Amikor nincs más itthoni munka, akkor végre nem szólnak bele, hogy meddig játszhatok, meddig lehetek fent, mikor menjek tanulni és meddig, többek között ezekért is vártam már annyira a nyarat. Most meg inkább a túra izgatott, hogy vajon elengednek-e. Hallottam, hogy apa csak nagyon későn jött haza. Már teljesen besötétedett, ami ilyenkor már este tíz órát is jelenthetett. Még fent ültem a szobámban és Minecraft-oztam, de tudtam, ha most ezzel zavarnám, csak ingerült lenne, és biztos nemet mondana.

Elhatároztam, hogy reggel, szünet ide, szünet oda, inkább felkelek hamarabb, hogy én is ott legyek majd, amikor szóba kerülök. Beállítottam a telefonom fél hatra, mert tudtam, hogy apa reggel már hatra megy újra, mert ilyenkor nagyon sűrű a programja, nincs megállás, a gabona nem vár, s az időjárás is annyira szeszélyes tud lenni olykor, hogy a termés is rámehet, ha nem iparkodnak. Úgy aludtam el, hogy már alig vártam, hogy reggel legyen, a gondolataim alig tudtam lenyugtatni, pedig

érdekes, amikor Karó elmondta ezt a lehetőséget, annyira nem is érdekelt, azonban ahogy Nyilas fogadott bennünket, valami megváltozott. Akkortól úgy éreztem, nekem ezen a túrán ott kell lennem… S ez volt az utolsó, amire emlékszem, mert hamarosan a kutyám ugatására ébredtem. A meleg miatt nyitva hagytam az ablakom, és amikor a szüleim felkelnek, első dolguk a kutyát kiengedni, az pedig hangosan jelzi örömét. Neki nincs a naptárban pirossal beírva, hogy innentől VAKÁCIÓ van. Meg persze ma jól is tette, hogy megelőzte az ébresztőmet, így mikor lementem a lépcsőn, apám éppen a szandájának a szíját igazgatta, készülve a munkába.

– Szia, apa! – köszöntöttem.

– Szia, nagyfiú! Mi a helyzet? Csak nem velem akarsz jönni már az első szünidei napodon? –

mosolyodott el.

– Mennék én, de még itthon is sok dolog van.

– Na, majd lesz még lehetőség rá, de most sietek, mert 6-ra már ki kell érni a szérűbe.

– Értem. S apa…? – szólaltam meg bizonytalanul.

– Igen? Mondd gyorsan! Szeretnél valamit? Hozzak neked valamit a mezőről? Egy kisnyuszit?

Vannak ám! Vagy fácáncsibét?

– Jaj, apa! Tudod, hogy azokat nem lehet elhozni! Mit szólnának szegény állatok, ha a gyerekeiket nem találnák a fészekben? Meg emlékszel? Tavaly sem tudtuk felnevelni a nyuszikát – szomorodtam el, mert amikor a múlt nyáron hazahozott egy kisnyulat az aratásról, három nap után elpusztult. Nem tudtunk neki enni adni, mert tőlünk nem fogadott el semmit.

– Igazad van. De akkor mit szeretnél, ami miatt a kakassal együtt kellett felkelned? – nézett rám, s közben már vállára vette a nagy táskáját, amiben az iratai voltak.

– Anya nem szólt róla?

– Miről?

– A táborról.

– Milyen táborról? – s apám kérdő nézéséből már megértettem, hogy nem beszéltek róla.

– Ááá, akkor semmi, majd megbeszélitek – s ahogy ezt kimondtam, akkor lépett ki anyu a konyhából, és hozta apának a tízóraiját és a vizet, ami nélkül nem indulhatott sehová.

– Juditkám, drágám! – szólt anyuhoz. – Miféle táborról beszél ez a gyermek?

– Óh, el is felejtettem, az iskola rendez valami nyári tábort a hegyekben, és szeretne elmenni.

– S te mit szólsz? Elengeded? – kérdezte anyámat apu.

– Mivel állítólag mindent fizetnek nekik, ha neked nem lesz itthon szükséged a munkájára, akkor felőlem elmehet.

– Mikor lenne ez a kirándulás?

– Június végén, nyolc nap. Olyan két hét múlva lenne az indulás – soroltam gyorsan, lelkesedve, mielőtt anya bármit is tudott volna szólni.

– Addigra vége lesz az aratásnak, talán csak júliusban kellene majd itthon lenned egy kicsit, ahogy a gyümölcsösben lesz munka, mert érik majd a barack. Addig pihenj. Nekem már indulnom kell, úgyhogy áldásom rá – azzal kinyitotta az ajtót, és a következő pillanatban csak Alex csaholását hallottam, ahogy jött vissza a kapuból, ahová kikísérte.

– Anya! Akkor mehetek?

– Hallhattad! – mosolyodott el anyám.

– Apádnak az a fene jó nagy szíve mindig a helyén van! Tudod, hogy azért én is szeretlek, csak féltelek… – cirógatta meg hűvös kezével az izgalomtól kipirosodott orcámat.

– Köszönöm, akkor mehetek? – kérdeztem meg még egyszer a biztonság kedvéért, mert olyan jó volt hallani. Közben hallottam fentről, hogy a telefonom már másodszor kezd el kukorékolni, mert nem tudtam felmenni, hogy kikapcsoljam.

– Mehetsz hát, ha apád is azt mondta. Na, fuss, mert a kakasod már nagyon ideges! – mutatott fel a szobám irányába. Majdnem kettesével szedtem a lépcsőfokokat felfelé, a villogó telefonomat gyorsan csendre intettem, majd örömömben rányomtam a hívás gombra Patrik nevénél. Kicsöngött vagy nyolcszor, mire a barátom nagy álmosan beleszólt.

– Ki az?

– Én!

– Ki az az én? – jött a válasz egy nagy ásítás közben.

– Patrik! – kiáltottam rá a készüléken át. – Nem hiszem, hogy nem ismersz meg, Gabi vagyok, nem írta ki a telód a nevem?

– Óh, Gabi! Te tudod, hány óra van? Mit csinálsz te ilyenkor fent? S miért hívtál, mi lehet annyira fontos? Tán’ Karóval lett valami?

– Miii? – kérdeztem most meg én értetlenül.

– Ember! Hajnali háromnegyed hat van, és a nyári szünet első napja! Nooormális vagy? – rivallt rám. S akkor vettem észre magam, hogy mennyire tapintatlan voltam, pedig én csak az örömömet akartam megosztani vele.

– Jól van, haver! Ne hari! Igazad van, de annyira boldog lettem, hogy elengedtek!

– Hová engedtek el? – kérdezte Patrik, mintha semmiről sem tudna.

– Hát a túrára! – kiabáltam még mindig, mintha nem hallaná.

– Öregem! Nagyszerű, de én még aludnék rá egyet!

– Ezt hogy érted?

– Úgy, kedves barátom, hogy még álmos vagyok, és szeretnék pihenni.

– Ja, mondtam, hogy ne haragudj! Kijössz majd focizni a játszóra?

– Ki fogok, ha még sikerült alukálnom, olyan 10 óra körül ott leszek!

– Az jó, már alig várom, hogy meséljek! Te is jössz a túrára?

– Jövök, jövök, csak hagyj már aludni! Könyörgöm!

– Jól van! Nem élek vissza a türelmeddel! Majd akkor a pályán találkoznunk, szép álmokat! –

mondtam zárásként és kinyomtam, amikor hallottam egy alig hallható „kösz” választ. Magam elé képzeltem a túrát, ahogy ott bandukolunk a hegyeken, és hallgatom a hegyi patak csobogását, amikor…

– Gabiiii! – harsant anyukám hangja, visszarántva elrévedt tekintetemet a valóságba.

– Gyere, kész a reggelid!

– Jó! Köszönöm! Megyek mindjárt.

6 nappal később

Az udvaron tartották a tanévzáró ünnepélyt, ahol majd’ félórán keresztül kellett hallgatnunk az igazgató nénit arról, hogy mennyire felelősségteljesen kell majd a nyáron viselkednünk, és a szüleinkkel együtt milyen jó dolgok várnak ránk. Eközben már a hátamon éreztem, hogy a trikóm alatt folynak végig az izzadságcseppek, mert ugyan nem vagyok olyan kövér, mint a Jancsi például, de ez a meleg engem is kikészített. Nagyon nagy hőség volt, délre már harmincöt fokot jósoltak. Az iskola udvara egy nyílt tér volt, és még tavaly nyáron kivágták az összes fát a betonból kiöntött focipálya körül, ami ilyenkor az ünnepségek helyszíne volt, s felforrósodva talán még sokkal többnek is tűnt ez annál, mint amit a rádióban mondtak a reggeli hírekben. Az ősszel ugyan ültettek néhány kis fácskát, de azokból nem is maradt meg mind, az egyiket sajnos a mi osztályunk tette tönkre, amikor a Patrik egyik lövését a Péter nem tudta hárítani, és az, ahogy elment a keze mellett, telibe találta az egyik vékonyka facsemetét, amely azonnal derékban eltört. Annyira sajnáltam, de az osztály felajánlotta, hogy az osztálypénzből veszünk egyet, és azt elültetik majd a helyére. Viszont az új fácska, ahogy a néhány hónapja ültetettek sem, nem tudtak még enyhet adó árnyat biztosítani. A kinti beszédek után végre felmehettünk a termeinkbe, ahol ilyenkor az osztályfőnök adja ki az évvégi értesítőnket és mondja el, amit a szülőknek hallaniuk kell. Próbáltam anyut sürgetni, de most futott össze egy kolléganőjével, akivel halaszthatatlan megbeszélnivalója akadt.