Írta: Rebecca Ross

A mű eredeti címe: A River Enchanted

Fordította: Németh Anikó

Szerkesztő: Valuska Sára

Nyelvi korrektor: Pócsi-Fodor Petra

Műszaki szerkesztő: Daróczi Edit

© Rebecca Ross LLC, 2022

© Németh Anikó

© Maxim Könyvkiadó Kft.

A kiadvány a szerző engedélyével készült.

Borítódizájn: HarperCollins Publishers LLC

Illusztráció: hullám © perori / Shutterstock

ISSN 2063-6989

ISBN 978 963 690 213 1 (epub), kiadói kód: MX-3060

Kiadja: Maxim Könyvkiadó Kft.

Cím: 6728 Szeged, Kollégiumi út 11/H; tel.: (62) 548-444

E-mail: info@maxim.co.hu, web: www.maximkiado.hu

Felelős kiadó: Puskás Norbert

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítást, a mű bővített, illetve rövidített változata kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

FIVÉREIMNEK –
CALEBNEK, GABRIELNEK ÉS LUKE-NAK, AKIKTŐL A LEGJOBB TÖRTÉNETEKET HALLOTTAM

1. FEJEZET

Éjszaka volt a legbiztonságosabb az átkelés az óceánon, amikor a hold és a csillagok fénye beragyogta a víz felületét. Jacket legalábbis ebben a meggyőződésben nevelték. Csakhogy nem volt biztos benne, ezek a régi hiedelmek továbbra is érvényesek-e még.

Éjfélre járt az idő, és épp most érkezett meg a Nagybajom nevű halászfaluba, a szárazföld északi partjára. Jack úgy gondolta, találó ez a név, miközben kénytelen volt befogni az orrát; a környék ugyanis fertelmesen bűzlött a heringektől. A masszív udvari kapukat vörösesbarnára színezte a rozsda, a házak mintha összegörnyedve sorakoztak volna cölöplábaikon. Minden egyes ablak elsötétítve, a zsalugáterek bereteszelve: a lakók így próbálták kizárni a könyörtelenül üvöltő szelet. Még a kocsmát is zárva találta: a tűz kialudt odabent, a söröshordókba már rég beleverték a dugókat. Semmi sem mozdult a kóbor macskák kivételével, akik az ajtók előtt lefetyelték a nekik odakészített tejet. Rajtuk kívül csak a kikötőben, a rakparton volt mozgás: forogtak a fogaskerekek és billegtek a csónakok.

Maga a település sötétnek és nyugodtnak tűnt, mintha itt minden álomba merült volna már.

Jack tíz évvel ezelőtt vállalkozott első és egyetlen alkalommal arra, hogy átkel az óceánon. Az átjutáshoz a szigetről a szárazföldre kedvező szél esetén úgy két órára volt szükség. Ugyanebbe a faluba érkezett akkor is: egy vén tengerész kalauzolta át a csillagoktól fénylő vízen. A férfi szélnek és napsütésnek kitett bőre a hosszú évek során cserzetté vált, ő maga marcona megjelenésű volt, de Jacket ez sem riasztotta vissza attól, hogy beüljön az evezős csónakjába, és így közelítse meg a szigetet.

Jól emlékezett arra az első pillanatra, amikor az itteni szárazföldet tapodhatta a lába. Tizenegy évesen az első benyomása az volt, hogy itt más szag terjeng a levegőben, még az éjszaka közepén is. Mintha a nedves kötélé, a halé és az erdei füsté keveredett volna benne. Mint egy dohosodó mesekönyvé. Még a föld állagát is furcsának érezte a csizmája alatt, és mintha mind keményebbé és szárazabbá vált volna, ahogy egyre délebbre haladt.

– Miért nem hoz hangokat a szél? – kérdezte a matróztól.

– Tudod, fiam, itt nem valami beszédesek a népek – felelte a férfi, és megrázta a fejét, amikor azt gondolta, hogy Jack nem látja.

Beletelt még néhány hétbe, mire Jack megtudta, hogy a Cadence szigetén született és nevelkedett gyerekek a szóbeszéd szerint félig vadak és furcsa lények. Nem sokan jöttek át ide a szárazföldre, ahogyan Jack tette. És még ennél is kevesebben maradtak ott olyan hosszú ideig, mint ő.

Jack még tíz év elteltével sem felejtette el azt az első szárazföldi ételt, amelyben része lehetett. Iszonyúan száraz volt, és borzalmas ízű. Arra is emlékezett, amikor először lépett be az egyetem épületébe, ahol megrökönyödött a hatalmas belső tér láttán és a zene hallatán, amelyet a kanyargós folyosók visszhangzottak. És emlékezett a pillanatra is, amikor rájött, hogy soha többé nem fog hazatérni a szigetre.

Jack felsóhajtott, és ettől egyszerre elporladtak az emlékképei.

Későre járt az idő. Jack már egy egész hete úton volt, és most itt találta magát, mindenféle logikával dacolva, készen arra, hogy ismét átkeljen. Már csak az öreg matrózt kellett megtalálnia. Végigsétált az egyik utcán, próbálta felidézni, hol találhatja a bátor férfit, aki annak idején átevezett vele a vízen. Macskák futottak szanaszét, és egy üres üveg gurult a hézagosan lerakott macskaköveken. Olyan érzése volt, mintha őt követné. Végül észrevett egy ismerősnek tűnő ajtót, közvetlenül a város szélén. Egy lámpás függött a tornácon, amely langyos fényt vetett egy vörös ajtóra, amelyről pattogzott a festék. Igen, valóban, volt itt egy piros ajtó, idézte fel magában Jack. És egy sárgarézből készült, polip alakú kopogtató is tartozott hozzá. Ez volt a rettenthetetlen tengerész háza.

Jack állt már egyszer ugyanezen a helyen, és szinte látta lelki szemeivel múltbeli önmagát – egy vézna, szélborzolta fiút, aki mogorva arckifejezésével próbálta leplezni a könnyeket a szemében.

– Kövess, fiam! – mondta a tengerész, miután kikötött a csónakjával, és felvezette Jacket a lépcsőn a piros ajtóhoz.

Éjszaka volt, a levegő csípősen hideg. A szárazföldre jellemző ez a fogadtatás.

– Itt fogsz aludni, aztán reggel a kocsival elmégy majd az egyetemig.

Jack bólintott, de aznap éjjel szemhunyásnyit sem aludt.

Lefeküdt a tengerész házában a padlóra, bebugyolálta magát egy kockás pléddel, és behunyta a szemét. Egyre csak a sziget körül forogtak a gondolatai. A holdbogáncsok hamarosan virágoztak, és Jack gyűlölte az anyját, amiért elküldte otthonról.

De aztán valahogyan túltette magát azon a gyötrelmes pillanaton, mint aki hirtelen felnőtt. És gyökeret eresztett egy idegen helyen. Bár az igazat megvallva, még mindig csenevésznek érezte magát, és dühös volt az anyjára.

Fellépdelt a rozoga tornác lépcsőjén, a hajtincsei a szemébe hullottak. Éhes volt, és már kezdett elfogyni a türelme, még akkor is, ha éjfélkor kopogtatott be a házba. Újra és újra hozzáütötte a rézpolipot az ajtóhoz.

Nem hagyta abba egészen addig, amíg átkozódást nem hallott a fatábla mögül, majd hallotta, hogy elfordul a zár. Egy férfi tépte fel az ajtót, és hunyorogva nézett rá.

– Mit akarsz?

Jack azonnal tudta, hogy ez a fickó nem az a tengerész, akit keresett. Ez a férfi túl fiatal volt, bár az időjárás az ő arcát is cserzetté tette. Jack úgy gondolta, ő is halász lehet, mert a házából osztriga, füst és olcsó sör szaga terjengett.

– Egy tengerészt keresek, aki elvinne Cadence-be – felelte Jack. – Egyikük évekkel ezelőtt itt lakott, és akkor ő hozott át a szigetről a szárazföldre.

– Az az apám lehetett – felelte a halász zord hangon. – Ő azonban meghalt, úgyhogy már sehová sem vihet téged.

Azzal a lendülettel be akarta csukni az ajtót, de Jack gyorsan odalépett a nyílásba a lábával, hogy megakadályozza.

– Sajnálattal hallom. És te el tudnál vinni oda?

A férfi véreres szeme hatalmasra tágult, aztán elnevette magát.

– Cadence szigetére? Nem, nem tudlak elvinni oda.

– Félsz talán?

– Hogy félek-e? – A halász jóindulata megtört, akár egy száraz és kopott kötél. – Nem tudom, hol éltél az utóbbi egy-két évtizedben, de a sziget klánjai ádázul védelmezik a területeiket, és nem nézik jó szemmel az idegen látogatókat. Ha te elég bolond vagy ahhoz, hogy odamenj, akkor előbb el kell küldened egy kérvényt erről egy hollóval. Aztán meg kell várnod, hogy engedélyt adjon az utazásodra az a nagyúr, akinek a földjére akarsz lépni. És mivel a sziget urai maguk osztják be az idejüket… Nos, számíts rá, hogy biztosan várnod kell a válaszra egy ideig. Vagy ami még jobb lenne: megvárhatnád az őszi napéjegyenlőséget, amikor sor kerül a következő árucserére. Őszintén szólva én azt javasolnám, hogy várj addig.

Jack szótlanul előhúzott egy összehajtogatott pergamenlapot a köpenye zsebéből. Átnyújtotta a levelet a halásznak, aki a homlokát ráncolva végigbogarászta az írást a lámpa fényében.

Jack szóról szóra az emlékezetébe véste ezt az üzenetet.

Számtalanszor elolvasta már azóta, hogy az előző héten megérkezett, és mélyen felkavarta az egész életét.

Sürgős ügy miatt szükséges, hogy azonnal hazajöjj. Kérlek, az üzenet kézhezvétele után térj vissza Cadence-be a hárfáddal együtt!

A kacifántos kézírásos üzenet végén ott állott a sziget keleti része felett uralkodó Alastair Tamerlaine pecsétgyűrűje sötétvörös tintával, ami a kérést valójában paranccsá változtatta. Miután egy évtizedig alig-alig volt bármiféle kapcsolata a klánjával, Jacket most egyszerre hazarendelték.

– Te egy Tamerlaine vagy, ugye? – kérdezte a halász, és visszaadta neki a levelet. Jack csak későn jött rá, hogy a férfi valószínűleg írástudatlan lehetett, de a címert akkor is felismerte.

Jack bólintott, és a halász erre figyelmesen tanulmányozni kezdte az arcát. Jack jól viselte a vizsgálódását: pontosan tudta, hogy nincs semmi rendkívüli a külsejében. Magas volt, és vékony testalkatú, mintha évek óta kevesebbet evett volna a kelleténél, az arcéle markáns, a megjelenése hajthatatlan büszkeségről árulkodott. A szeme sötét volt, a haja barna, a bőre sápadt, sőt, fakó, mert sok-sok órát töltött zárt térben, tanítással és zeneszerzéssel. A szokásos szürke inget és nadrágot viselte, azzal a különbséggel, hogy most ezek foltosak voltak a zsíros kocsmai ételektől.

– Úgy nézel ki, mintha közülünk való lennél – állapította meg a halász.

Jack nem tudta eldönteni, hogy örüljön-e ennek vagy inkább sértésnek tekintse.

– Mi az ott a hátadon? – firtatta a halász, az egyetlen táskára szegezve a tekintetét, amelyet Jack poggyászként cipelt magával.

– A hárfám van benne – felelte Jack szűkszavúan.

– Akkor ez már mindent megmagyaráz. Azért jöttél ide, hogy tanulhass?

– Igen. Bárd vagyok. A faldare-i egyetemen tanultam. Nos, akkor… Átvinnél a szigetre?

– Igen, némi fizetségért cserébe.

– Mennyit kérsz érte?

– Nincs szükségem a pénzedre. Egy Cadence-ben kovácsolt tőrt kérek cserébe – felelte a halász. – Olyan mágikus tőrt szeretnék, amivel bármit elvághatok. Köteleket, hálókat, pikkelyeket… amivel a vetélytársam szerencsesorozatának is véget vethetek.

Jacket nem lepte meg, hogy a fickó egy mágikus pengét kért tőle. Ilyesmit csak Cadence szigetén lehetett kovácsolni, és borsos árat szabtak érte.

– Igen, ezt el tudom intézni neked – felelte végül, mindössze pillanatnyi kétkedés után.

Kutatott az emlékezetében, és eszébe jutott az édesanyja ezüstmarkolatú tőrje, amelyet mindig az oldalán tartott a hüvelyben. Bár igazság szerint Jack még egyszer sem látta, hogy használta volna. De tudta, hogy a tőr varázserejű; mágikus mivolta akkor is nyilvánvaló volt, ha az ember rá sem nézett. Mindig is lágy homály derengett körülötte, mintha a tűz fényét kalapálták volna az acélpengéjébe.

Azt nem tudhatta, hogy mennyit fizetett az édesanyja Una Carlow-nak, hogy készítse el neki a tőrt. Ahogyan azt sem tudta, mennyit vesződhetett Una a penge megmunkálásával.

Jack kinyújtotta a kezét. A halász belecsapott a tenyerébe, és megrázta.

– Rendben – mondta. – Akkor holnap hajnalban indulunk.

Ismét be akarta csukni az ajtót, de Jack nem volt hajlandó visszahúzni a lábát.

– Már most el kell indulnunk – mondta. – Amíg sötét van. Ez a legbiztonságosabb időpont az átkelésre.

A halász szeme elkerekedett.

– Megőrültél? Akkor sem kelnék át éjszaka azokon a vizeken, ha száz mágikus tőrrel fizetnél érte!

– Bíznod kell bennem! – felelte Jack. – Lehet, hogy napközben a hollók hozzák-viszik az üzeneteket a földesuraknak, és az árucsere zökkenőmentesen megvalósul az új évszak első napján, de éjszaka a legjobb átkelni, amikor az óceán visszatükrözi a hold és a csillagok fényét.

Amikor könnyű lecsillapítani a víz szellemeit, tette hozzá Jack gondolatban.

A halász csak hápogott. Jack pedig várt és egyre csak várt – ha szükséges, akkor akár egész éjjel és másnap is ott állt volna –, és a halász nyilván megérezte az eltökéltségét. Megenyhültek az arcvonásai.

– Rendben van. Akkor két cadence-i tőrért cserébe átviszlek ma éjjel a vízen. Találkozzunk a csónakomnál néhány perc múlva! Ott találod a parton, a jobb szélső kikötőhelyen.

Jack a válla fölött hátrapillantott a sötétségbe borult rakpartra.

Gyér holdfény csillant meg a hajótesteken és az árbócokon, és a tekintetével megkereste a szerény méretű halászhajót, amely valaha a fickó apjáé volt. Azt a csónakot, amellyel ő maga annak idején átkelt ide.

Lement a lépcsősoron, és hallotta az ajtó csukódását maga mögött. Egy pillanatra elgondolkodott, lehetséges-e, hogy a halász átveri, és csak azért egyezett bele, hogy végre megszabadulhasson tőle és eltűnjön a tornácáról. De végül felülkerekedett benne a jóhiszeműség, és fürge léptekkel haladt a rakpart felé. A szél olyan erővel fújt, hogy szinte ledöntötte a lábáról, miközben a nedves úton lépkedett.

Felfelé irányította a tekintetét, a sötétséget fürkészve.

Az óceánra hullámzó, ezüstös ösvényt rajzolt az égi fény, amelyet a halásznak követnie kellett, hogy elérje Cadence szigetét. A sarlós hold mosolygó szájként világított az égen, körülötte szeplőkként sorakoztak a csillagok. Az lett volna az ideális, ha teliholdkor kelnek útra, de Jack nem várhatott addig.

Fogalma sem volt róla, miért rendelte haza Kelet Ura, de érezte, hogy nem számíthat örömteli találkozásra.

Úgy tűnt, mintha már egy órája várakozott volna, mire megpillantotta a közeledő lámpás fényét. A halász a széllel dacolva, kissé görnyedt testtartással lépkedett, viaszosvászon köpönyeget viselt, az arcvonásai mogorva fintorrá torzultak.

– Nagyon ajánlom, hogy álld az adott szavad, bárd! – mondta. – Két cadence-i tőrt kérek ezért a sok fáradságért.

– Igen, nos, tudni fogod, hol találsz meg, ha megszegném az ígéretemet – mondta Jack nyersen.

A halász elkerekedett szemmel nézett rá, az egyik szeme nagyobbnak tűnt, mint a másik. Aztán engedékenyen biccentett a csónakja felé, és azt mondta:

– Szállj be!

Jack megtette első lépést, hogy maga mögött hagyhassa a szárazföldet.

Az óceán eleinte barátságtalan volt.

Jack a csónak szélébe kapaszkodott, és felkavarodott a gyomra, miközben a hajó bizonytalanul táncolva meredeken emelkedett és süllyedt. A hullámok korbácsolták őket minden irányból, de a derék halász határozott kézzel evezett, így egyre közeledtek a nyílt víz felé. Követte a holdfény rajzolta ezüst hidat, pontosan úgy, ahogyan Jack javasolta. Az óceán hamarosan szelídebbé vált. A szél továbbra is üvöltött, de ez még mindig a szárazföld szele volt, és nem hozott magával mást, csak hideg sót a leheletében.

Jack a válla fölött átpillantva, káprázó szemmel figyelte, ahogy Nagybajom lámpásai apró fénypontokká zsugorodtak, és tudta, hogy mindjárt áteveznek a sziget felségvizeire. Úgy érezte, mintha Cadence tekintete megtalálná őt a sötétségben, és rátapadna.

– Egy holttestet sodort a partra a víz úgy egy hónappal ezelőtt – szólalt meg a halász, kizökkentve Jacket az ábrándozásból. – És akkor mindannyian megrémültünk kissé Nagybajomban.

– Tessék?

– A felpuffadt bőrén kék tetoválásokat láttunk, ennek alapján arra jutottunk, hogy egy Breccan lehetett. A kék kockás kabátját röviddel utána vetette ki a víz a partra. – A halász elhallgatott egy időre, de tovább evezett: a lapátok megbabonázó ritmust követve merültek el a vízben, majd emelkedtek ki belőle. – Átvágták a torkát. Gondolom, a klán valamelyik tagja művelhette ezt vele, aki aztán az óceánba vetette szerencsétlen párát. Hogy aztán mi takarítsuk el a mocskot, amikor a dagály a mi partjainkra sodorta ki a hullát.

Jack szótlanul bámulta a halászt, de futkározott rajta a csontjáig hatoló hideg.

Még ilyen sokévnyi távollét után is elfogta a rémület az ellensége nevének hallatán. Mintha lándzsát döftek volna belé.

– Lehet, hogy az övéi közül művelte valaki ezt vele – szólalt meg Jack. – A Breccanok híresek vérszomjas szokásaikról.

A halász nevetett ezen.

– El merjem hinni vajon, hogy egy Tamerlaine elfogulatlan is lehet?

Jack elmesélhetett volna neki néhányat a portyázásokról szóló történetek közül. Arról, hogy a Breccanok gyakran lépték át a klánhatárt, és a téli hónapokban meglopták a Tamerlaine-eket. Fosztogattak és sebesülteket hagytak hátra, bűntudat nélkül szedték a zsákmányaikat, és Jack úgy érezte, mintha füstként emelkedne benne felfelé a gyűlölet, amikor arra gondolt, hogy fiatal fiúként mennyire félt tőlük.

– Hogyan kezdődött az a viszály, bárd? – folytatta a halász. – Emlékszik közületek egyáltalán valaki még arra, hogy miért gyűlölitek egymást, vagy egyszerűen csak követitek az utat, amit az őseitek mutattak nektek?

Jack sóhajtott. Nem vágyott másra, mint arra, hogy gyorsan, csendesen és feltűnés nélkül átkelhessen a vízen. De igen, ismerte a történetet. Régi, vértől csöpögő monda volt, amely úgy változott, mint a csillagképek, attól függően, hogy ki volt az, aki elmesélte – a keletiek vagy a nyugatiak, a Tamerlaine-ek vagy a Breccanok. Eltűnődött ezen a kérdésen.

A hullámok sodrása csillapodott, és a szél zúgása simogató suttogássá mérséklődött.

Még a hold is lejjebb ereszkedett mostanra, és alig várta, hogy megossza vele a legendát. A halász is érezte ezt. Hallgatásba burkolózott, és lassabb tempóban evezett tovább, várva, hogy Jack belekezdjen a történetbe.

– Már a klánok előtt is éltek ott népek – kezdte Jack. – A föld, a levegő, a víz és a tűz szellemei. Ők biztosították az életet és az egyensúlyt Cadence szigetének. De a szellemek hamarosan magányossá váltak, és belefáradtak abba, hogy csak a saját hangjukat hallják és csak a saját arcukat látják. Az északi szél eltérített egy hajót az útirányától, így az a sziget szikláinak ütközött. A roncsok között egy ádáz és gőgös klán, a Breccan tagjai voltak, akik új földet kerestek, amelyet birtokba vehetnek. Nem sokkal később a déli szél is eltérített egy hajót az útvonaláról, és ennek a legénysége is megtalálta a szigetet. Ők voltak a Tamerlaine klán, és hazát alapítottak maguknak Cadence-en. A szigeten egyensúly alakult ki közöttük, nyugaton a Breccanok telepedtek meg, keleten pedig a Tamerlaine-ek. A szellemek pedig megáldották a kezük munkáját. Kezdetben minden békés volt. De a két klán között hamarosan sokasodtak a viták, amelyek dulakodásba fulladtak, egészen addig, míg a levegő sűrű nem lett a háborús feszültségtől. Joan Tamerlaine, aki Kelet Úrnője volt, azt remélte, hogy a sziget két felét egyesítve elejét tudja venni a konfliktus kirobbanásának. Beleegyezett, hogy házasságra lép a Breccan klán fejével, hogy a klánok között – nézeteltéréseik ellenére – fennmaradjon a béke, és hogy a példájával ösztönözze őket arra, hogy empátiát mutassanak. Amikor Fingal Breccan meglátta Joan szépségét, úgy döntött, hogy ő is harmóniát szeretne. Gyere, légy a feleségem – mondta a lánynak –, és egyesítsük a klánjainkat! Joan feleségül ment Fingalhoz, és Nyugaton telepedtek le együtt, de ahogy teltek-múltak a napok, Fingal egyre csak halogatta a hivatalos békeszerződés megkötését. Joan hamarosan rádöbbent, hogy a Breccanok szokásai merevek és embertelenek, és hogy ő maga képtelen alkalmazkodni hozzájuk. A vérontás miatt kedvét és reményét vesztve próbálta népszerűsíteni a keletiek szokásait, abban reménykedve, hogy azok meghonosodnak majd Nyugaton is. És így elterjed a jóság a klán körében. Fingal azonban dühös lett rá emiatt, mert úgy gondolta, hogy csak az a célja, hogy meggyengítse a Nyugatot, és nem volt hajlandó tudomást venni a Tamerlaine szokások népszerűségéről. Nem telt el sok idő, és a béke már csak egy vékony hajszálon függött, Joan pedig rájött, hogy Fingalnak esze ágában sincs egyesíteni a sziget két felét. Más volt az, amit mondott neki, és megint más, amit a háta mögött művelt. A Breccanok portyázni kezdtek Keleten, és fosztogatták a Tamerlaine-ek tanyáit. Joan, aki egyre jobban vágyott haza, és meg akart szabadulni Fingaltól, hamarosan útra kelt, de csak a sziget közepéig jutott, mert Fingal utolérte. Veszekedtek, sőt, párbajozni kezdtek egymással. Joan előhúzta a tőrét, hogy elszakadjon tőle: nevében, fogadalmával, testben és lélekben, de a szívében nem, mert az sosem volt Fingalé. Joan csak egy apró vágást ejtett a férfi torkán, azon a helyen, ahová egyszer csókot lehelt rá éjszaka, miközben a Keletről álmodozott. Az apró seb gyorsan kiszívta Fingal erejét, olyannyira, hogy érezte, ahogy kiszáll belőle az élet. Amikor elesett, magával rántotta Joant is, a saját tőrét a nő mellkasába döfve, hogy átszúrja a szívet, amelyet sohasem tudott kiérdemelni. Megátkozták egymást és a klánjaikat, és egymásba fonódva lehelték ki a lelküket, egymás vérétől foltosan, azon a helyen, ahol a kelet találkozik a nyugattal. A szellemek érezték ezt a szakadást, ahogy megvonódott a klánok határa, és a föld magába szívta a halandók vérét, a viszályukat és erőszakos halálukat is. A béke ezennel egy távoli álommá vált, ezért folytatják a Breccanok a portyázást és a lopást, mohón követelve azt, ami nem is az övék, és ezért kénytelenek továbbra is védekezni a Tamerlaine-ek, torkokat elvágva és szíveket átszúrva a pengéikkel.

A halász közelebb hajolt hozzá, hogy jobban hallja a történetet, és abbahagyta az evezést. Amikor Jack elhallgatott, a férfi megrázta magát, és homlokát ráncolva ismét kezébe vette az evezőlapátokat. A sarlós hold továbbhaladt ívelő pályáján az égen, a csillagok tüze elhalványodott, a szél pedig üvölteni kezdett most, hogy a történetmesélés véget ért.

Az óceán ismét erősen hullámzott körülöttük, miközben Jack a távoli szigetre szegezte a tekintetét, amelyet tíz hosszú év elteltével most először pillanthatott meg újra.

Cadence sötétebbnek tűnt, mint az éjszaka: árnyékként rajzolódott ki az óceánon, a csillagos ég háttere előtt. Hosszan és szikáran nyújtózott el előttük, mint egy kiterült sárkány, amely a hullámok hátán alszik.

Jack szíve megremegett a látványtól, és ez árulkodó volt. Hamarosan ismét azt a földet fogja tapodni a lába, ahol felnőtt, és nem tudhatta, most szívesen fogják-e látni vagy sem. Három évig még csak írni sem írt az édesanyjának.

– Ti mind elmebetegek vagytok, ez a véleményem – dünnyögte a halász. – Ez a sok ostobaság és a történeteitek a szellemekről.

– Te talán nem tiszteled a szellemek népét? – kérdezte Jack, de már tudta a választ. A szárazföldön nem éltek tündérszellemek. Csak az istenek és a szentek patinája csillogott a templomaik szentélyeiben.

A halász felfortyant.

– Láttál már szellemet a saját szemeddel, te fiú?

– Láttam már bizonyítékot a létezésükre – felelte Jack óvatosan. – Ritkán mutatkoznak a halandók szeme előtt.

Óhatatlanul eszébe jutott az a sok-sok óra, amit gyerekkorában a hegyekben barangolva töltött el, és alig várta, hogy elcsípjen egy szellemet valahol a pusztaságban. De ez persze sohasem sikerült neki.

– Szerintem ez humbug.

Jack nem válaszolt, miközben egyre közelebb siklottak a szigethez. Már látta a keleti sziklákon megtelepedett, aranylóan világító zuzmókat. Ezek jelezték a Tamerlaine-ek partvonalát, és ezt látva Jacket megrohanták az emlékek.

Eszébe jutott, hogy a szigeten minden különös volt: az egész világot áthatotta a mágia. Számtalan alkalommal megjárta már a partvidéket, hogy feltérképezze, de ezt Mirin mindig csalódottan és aggódva fogadta. Tény, hogy a szigeten lakó összes lány- és fiúgyermeket ellenállhatatlan erővel vonzották a partvidék örvényei, az áramlások és a titkos tengeri barlangok. Nemcsak nappal, hanem éjszaka is, amikor a zuzmók aranysárgán ragyogtak a sziklákon, mintha a napfény maradványai lettek volna.

Arra lett figyelmes, hogy sodródnak. A halász evezett ugyan, de ennek ellenére elfordultak a zuzmóktól, mintha valami a nyugati part sötét szakaszához rögzítette volna a csónakot.

– Mindjárt áthajózunk a Breccanok vizeire – jegyezte meg Jack, és érezte, hogy egy ijesztően nagy gombóc keletkezett a torkában. – Itt húzódik a felségvizeik határa, úgyhogy evezz kelet felé!

A halász nekiveselkedett, és Jack utasításának megfelelően irányította a csónakot, de csak fájdalmas lassúsággal tudtak haladni.

Valami nincs rendjén itt, döbbent rá Jack, és abban a pillanatban, amikor felismerte, hogy baj van, a szél egyszerre csak alábbhagyott, az óceán felszíne pedig üvegszerűvé vált: olyan simának tűnt, mint egy tükör. Csend támadt, különös, fülsiketítő csend, amitől kirázta az embert a hideg.

Kopogást hallottak.

A halász abbahagyta az evezést, a szeme akkorára tágult, mint a telihold.

– Hallottad ezt?

Jack felemelte a kezét. Maradj csendben, akarta mondani, de magába fojtotta a szavakat, és várta, hogy ismét hallja a figyelmeztetést.

Kopp. Kopp. Kopp.

Érezte a kopogást a cipője talpán keresztül. Volt itt valami a vízben, egy lény, amely hosszú körmeivel kocogtatta a csónak hasát. Egy támadható, gyenge pontot kereshetett.

– Az istenek anyjára… – suttogta a halász, az izzadságcseppektől csillogó arccal. – Mi okozza ezt a zajt?

Jack nyelt egyet. Érezte, hogy gyöngyözik a homloka a verejtékcseppektől, és a feszültség megfeszítette az izmait, mint egy-egy hárfahúrt, miközben fülelt. Alatta a karmok továbbra is kopogtatták a csónak alját.

A szárazföldlakó megvető hozzáállása volt az oka. Korábban megsértette a víz szellemnépét, akik most minden bizonnyal összegyűltek körülöttük a tenger tajtékjában, hogy meghallgassák Jack legendáját. És most mindketten megfizetnek ezért: elsüllyedhet velük a csónak, és hullámsírban lelhetik halálukat.

– Tiszteled te a szellemeket? – kérdezte Jack halkan, a halászra szegezve a tekintetét.

A férfi csak tátogott válasz helyett, majd átcikázott az arcán a félelem.

Elkezdte irányba fordítani a csónakot, majd nagy, lendületes csapásokkal vissza, Nagybajom felé kezdett evezni.

– Mit csinálsz? – kiáltott fel Jack.

– Nem megyek tovább – jelentette ki a halász. – Nekem az égadta világon semmi közöm a szigetetekhez, és ahhoz, amik kísértenek ezeken a vizeken, akármik is legyenek azok.

Jack összehúzott szemmel nézett rá.

– Volt egy megállapodásunk.

– Vagy kiugrasz a csónakból, és kiúszol a partra, vagy velem jössz, vissza oda, ahonnan jöttünk.

– Akkor én meg csak háromnegyedig fogom készre kovácsoltatni a tőrjeidet. Mit szólnál hozzá?

– Tartsd meg mindet magadnak!

Jacknek torkán akadt a szó.

A halász már majdnem kievezett a sziget felségvizéből, és Jack innen semmiképp sem szeretett volna visszatérni a szárazföldre. Nem, amikor ilyen közel volt már az otthonához, amikor láthatta a parton a zuzmókat, és érezhette a hegyek hideg, édes ízét.

Felállt és körbeforgott a csónakban, óvatlanul megbillegtetve azt.

Képes lenne úszva megtenni ezt a távolságot, de akkor ott kell hagynia a csónakban a köpönyegét és a ruháival teli bőrzsákot.

És igaz, hogy kiúszhatna a partra, de akkor ellenséges vizeken kellene áthaladnia. És mindenképpen szüksége volt a hárfájára. Alastair, a klán feje kifejezetten kérte, hogy hozza magával. Gyorsan kinyitotta a zsákját, amelyben ott lapult a hárfája egy bőrtokba rejtve. A sós víz biztosan tönkretenné a hangszerét, de Jacknek támadt egy ötlete. Mélyebbre nyúlva a zsákjában megtalálta a Tamerlaine-kockás takaróját, amelyet egyszer sem viselt azóta, hogy elhagyta a szigetet.

Az édesanyja szőtte neki még nyolcéves korában, amikor a sziget iskolájában időről időre ökölharcokba keveredett. Az anyja úgy varázsolta el a takarót, hogy beleszőtt a mintájába egy titkot, Jack pedig örült, hogy sikerült eltörnie ellenfele kezét, amikor legközelebb megpróbálta gyomorszájon vágni őt.

Jack most a teljesen ártalmatlannak tűnő kockás szőttesre szegezte a tekintetét.

Puha volt, amikor leterítette a padlóra, viszont acélosan erősnek bizonyult, amikor valami érzékeny, sérülékeny dolgot kellett védenie, mint a szív vagy a tüdő. Vagy mint most, ebben a kétségbeejtő helyzetben, egy hárfát, amelyet a víztől kellett megóvnia.

Jack gondosan bebugyolálta a hangszerét a kockás takaróba, majd visszacsúsztatta a bőrtokba. Ki kell úsznia a partra, még mielőtt a csónakjuk ennél is távolabb sodródik a szigettől. Ledobta köpönyegét, magához ölelte hárfáját, és bevetette magát a vízbe. Az óceán olyan hideg volt, hogy az már fájt. A döbbenettől elakadt a lélegzete, miközben elmerült a vízben. Levegő után kapkodva rúgta felfelé magát a felszínre, a haja az arcára tapadt, kicserepesedett száját marta a só. A halász egyre távolodott tőle, a felszínen maga mögött hagyva a félelem hullámait.

Jack köpött egyet a szárazföldlakó farvizébe, mielőtt a sziget felé fordult.

Imádkozott azért, hogy a víz szellemei jóindulatúan viseltessenek iránta, miközben tempózni kezdett Cadence felé. A tekintetét a fényes zuzmókra szegezte, és igyekezett mielőbb megérkezni a már biztonságos Tamerlaine-part sávjába. Igen ám, de abban a pillanatban, hogy taposni kezdte a vizet, a hullámok egyre magasabbra csaptak körülötte, ahogy a dagály kacagva visszatért. Az áramlat magával húzta, cibálta.

A félelem átjárta minden porcikáját és ott lüktetett az ereiben, amíg rá nem jött, hogy minden egyes alkalommal, amikor kicsapott karjaival a vízből, megtörte a felszínt. Amikor már harmadszor szívta tele a tüdejét levegővel, Jack érezte, hogy a szellemek játszadoznak vele. Ha meg akarták volna fojtani, akkor már rég megtették volna.

Hát persze, gondolta, és minden erejét bevetve úszott, miközben az óceán sodrása ismét magával húzta. Persze, gondolhatta volna, hogy nem lesz egyszerű a visszatérés.

Számítania kellett volna az ilyesfajta megpróbáltatásokra. Meghorzsolta a tenyerét egy zátony. A bal cipője leszakadt a lábáról. Egyik kezével magához ölelte a hárfáját, a másikkal pedig tapogatózott, remélve, hogy megtalálja a felszínt. Ezúttal csak a vizet markolta, amely az ujjai körül fodrozódott. A sötétben meresztgette a szemét, körbekémlelt, és megijedt, amikor megpillantott egy csillogó pikkelyekkel borított nőalakot, aki elsuhant mellette a vízben. Hosszú hajtincsei csiklandozták Jack arcát. Megborzongott, és kis híján megfeledkezett arról, hogy úsznia kell.

A hullámok végül megelégelték a kínlódását, és kiköhögték egy homokos partszakaszra. Ez volt az egyetlen kegyes gesztus, amit kapott tőlük. Kivetődve a partra kúszni kezdett a homokban. Azonnal tudta, a zsigereiben érezte, hogy most már a Breccanok földjén van, és érezte, ahogy a gondolattól megolvadtak a csontjai, mintha viaszból lettek volna. Beletelt egy kis időbe, mire feltápászkodott és erőt vett magán.

Már látta a klán határvonalát. A parton fogsorként sorakozó sziklák jelezték, és egészen az óceánba futottak, ahol egyre csökkent a magasságuk, és végül elnyelte őket a mélység. Nagyjából egy kilométerre lehetett még, és a zuzmó távoli fénye arra intette, hogy siessen, ahogy csak tud.

Jack futásnak eredt, egyik lába csupasz és dermedt volt, a másik a vizes cipőben cuppogott. Uszadékfákat kerülgetve rohant, el egy kis örvény mellett, amely úgy csillogott, mint egy álom, amelynek szövete mindjárt felszakad. Átkúszott egy sziklaív alatt, átkapaszkodott egy másikon, amelyen mohák redőztek, és végül elérte a klán határvonalát.

Áthúzta magát az óceáni ködtől nedves sziklákon. Levegő után kapkodva, botladozva közeledett a Tamerlaine-ek területéhez. De végre fellélegezhetett. Megállt a homokban, és mélyen, lassan teleszívta a tüdejét levegővel. Az egyik pillanatban még csend és nyugalom honolt körülötte, amit csak a dagály zúgása tört meg. Na de a következő pillanatban? Jacket ledöntötte valami a lábáról. Elterült a földön, a hárfája pedig elrepült. A fogai az ajkába mélyedtek, és küszködött az őt kézben tartó valaki súlya alatt. Kétségbeesésében, hogy sikerüljön elérnie a Tamerlaine-földet, teljesen megfeledkezett a Keleti Őrségről.

– Megvagy! – kiáltotta a támadója, aki valójában inkább egy vakbuzgó legénynek tűnt.

Jack levegő után kapkodott, de nem találta a hangját. A mellkasára nehezedő súly egyszerre csak felemelkedett, és érezte, hogy két kemény kéz kapaszkodik bokájába, mintha vasbilincs zárult volna köré, és elkezdte vonszolni a parton. Kétségbeesetten lenyúlt, hogy visszaszerezze a hárfáját.

Nem volt kétsége afelől, hogy fel kell majd mutatnia Mirin kockás takaróját, hogy bizonyítsa, kicsoda is ő, mivel Kelet Urának levele ott lapult a köpönyegében, amelyet a csónakban hagyott. De túl nehéznek bizonyult a karja. Magában füstölögve hagyta, hogy az illető magával cipelje.

– Megölhetem őt, kapitány? – kérdezte a Jacket vonszoló legény túlságosan is buzgó hangon.

– Talán igen. Hozd ide!

Az a hang. Mély volt, mint egy szakadék, és mintha még némi vidámság is bujkált volna benne. Borzasztóan ismerős volt, még ennyi év távollét után is.

Az én szerencsém már csak ilyen, gondolta Jack, és lehunyta a szemét, miközben érezte, hogy a homok marja az arcát. Végre megálltak, és kimerülten átfordult a hátára.

– Egyedül van?

– Igen, kapitány.

– Van nála fegyver?

– Nincsen, uram.

Csend támadt. Jack ezután csizmás léptek csikorgását hallotta a homokon, és érezte, hogy valaki közeledik felé. Óvatosan kinyitotta a szemét. Még a sötétben is felismerte, jóllehet az őr arcát csak a csillagfény világította meg. Amikor felnézett rá, a csillagképek koronaként ragyogtak Torin Tamerlaine feje körül, aki Jackre szegezte a tekintetét.

– Add ide a tőrt, Roban! – adta ki az utasítást Torin, mire Jack döbbenete rémületté változott. Torin nem ismerte fel őt. De miért is kellett volna felismernie?

Amikor Torin legutóbb látta őt és beszélt vele, Jack mindössze tízéves volt, és jajveszékelt, mert tizenhárom bogáncstüske fúródott az arcába.

– Torin – zihálta Jack.

Torin megtorpant, de a tőr már a markában volt.

– Mit mondtál?

Jack zihálva feltartotta a kezét.

– Én vagyok az… Jack Tam… erlaine.

Torin megdermedt. Mintha sziklává változott volna. Nem mozdult, a penge ott lebegett Jack fölött, mint egy baljós előjel, ami mindjárt lesújt rá.

Aztán elkiáltotta magát:

– Hozz nekem egy lámpást, Roban!

A legény elszaladt, majd egy lámpást lóbálva a kezében visszatért.

Torin elvette tőle és odatartotta Jack arca elé, hogy megvilágítsa a vonásait. Jack hunyorgott a fénytől. Vér ízét érezte a nyelvén, a szája egyre nagyobbra dagadt, ahogyan a megalázottsága is egyre erősödött, miközben várt.

– A szellemekre! – szólalt meg Torin. Elhúzta Jack arca elől a lámpást, fényfoltokat hagyva a látómezejében. – Ezt nem hiszem el.

Bizonyára meglátta az arcán a nyomait annak a fiúnak, aki Jack tíz évvel ezelőtt volt. Egy örökké elégedetlen, sötét szemű fiú. Torin Tamerlaine hátravetette a fejét, és elnevette magát.

– Ne csak feküdj ott! Állj fel, hadd nézzelek meg alaposabban, fiam! – mondta.

Jack vonakodva ugyan, de eleget tett Torin kérésének.

Felállt, és lesöpörte a homokot csuromvizes ruhájáról, és összerezzent, mert égett a tenyere. Halogatta az elkerülhetetlent, mert félt ránézni az őrre, aki egykor a példaképe volt.

Jack lepillantott felemás lábfejére, nézte a vágott sebeket a kezén. Eközben érezte, hogy Torin tekintete rászegeződik, és végül reagálnia kellett rá. Meglepődve állapította meg, hogy most már egyforma magasak voltak. De több hasonlóságot nem mutattak egymással.

Torin termete tökéletesen megfelelt a szigetlakók életformájának: széles vállú és vastag derekú volt, izmos, enyhén hajlott lábakkal és duzzadó izmú karokkal. A tenyere hatalmas volt, a jobb kezében még mindig lazán fogta a tőr markolatát, az arca szögletes, és takarosan nyírt szakállat viselt. Kék szeme tágra nyílt, az orra görbe volt, mintha sokat verekedett volna. A haját hosszúra növesztette, és két copfban hátrafogva viselte. Olyan szőke volt, mint a búzamező, akár még éjfélkor is.

Ugyanazokat a ruhadarabokat viselte, amelyekre Jack emlékezett: sötét, térdig érő gyapjútunikát, ezüsttel szegett bőrmellényt, a mellkasára pedig egy barna-vörös takarót terített, amelyet egy Tamerlaine-címeres brossal fogott össze. Nadrágot nem viselt, hasonlóan a szigeten lakó sok-sok férfihoz. Torin a szokásos, térdig érő, nyers bőrből varrott csizmát hordta, amelyet rászabtak a lábára, és bőrszíjakkal fűzött össze.

Jack szerette volna tudni, vajon Torin mit gondolhatott róla. Talán azt, hogy túlságosan sovány, vagy egyenesen gyengének és véznának látta őt. Hogy túl sápadt a négy fal között végzett sok ülőmunka miatt. Hogy az öltözéke szürke és rémséges, a szeme pedig túl fakó.

Torin azonban helyeslően bólintott.

– Ugyancsak megnőttél, fiam. Hány éves is vagy most?

– Idén ősszel töltöm be a huszonkettőt – felelte Jack.

– Jó, jó.

Torin Robanre pillantott, aki a közelükben állt, és Jacket tanulmányozta.

– Minden rendben van, Roban. Ő is közülünk való. Olyannyira, hogy ő Mirin fia.

Úgy tűnt, ez a fejlemény megdöbbentette Robant. Nem lehetett idősebb tizenöt évesnél. A hangja megbicsaklott, amikor felkiáltott:

– Mirin fia lennél? Gyakran mesél rólad. Te egy bárd vagy!

Jack óvatosan bólintott.

– Régen láttam már igazi bárdot – folytatta Roban.

– Igen, nos… – mondta Jack bosszankodva –, remélem, nem törted össze a hárfámat a klánhatárnál.

Roban arcáról lehervadt a féloldalas mosoly.

Mozdulatlanná dermedve állt, amíg Torin rá nem parancsolt, hogy kerítse elő a hangszert. Amíg Roban szófogadóan keresgélt, Jack követte Torint. Egy kis tábortűzhöz mentek, amelyet egy tengeri barlang szájánál raktak.

– Ülj csak le, Jack! – mondta Torin. Leoldotta magáról a kockás takarót, és átdobta a tűz fölött Jacknek. – Szárítkozz meg!

Jack suta mozdulattal elkapta a takarót. Abban a pillanatban tudta, amint megérintette, hogy ez Mirin egyik mágikus szőttese.

Vajon Torinnak miféle titkát szőhette bele? Jack ingerülten töprengett ezen, de túlságosan fázott és vizes volt ahhoz, hogy ellenálljon a kísértésnek. Magára terítette a kockás gyapjút, és kinyújtotta a kezét a tűz felé.

– Éhes vagy? – kérdezte Torin.

– Nem. Jól vagyok.

Jack gyomra még mindig kavargott az utazás megpróbáltatásaitól, a rettegéstől, hogy Breccan földre vetődött, és hogy Roban kis híján kiverte a fogait. Észrevette, hogy remeg a keze. Ez Torinnak is szemet szúrt, és odanyújtott Jacknek egy flaskát, mielőtt letelepedett volna vele szemközt a tűz mellé.

– Látom, hogy Nyugat felől érkeztél – jegyezte meg Torin hangjában csipetnyi gyanakvással.

– Sajnos igen – felelte Jack. – A fickónak, aki megígérte, hogy áthoz a csónakjával a szigetre, inába szállt a bátorsága. Nem maradt más választásom, mint átúszni ide, és az áramlat nyugatra sodort közben.

Jóízűen kortyolt a flaskából. A hangából főzött sör frissítően hatott rá, felkavarta a vérét. Ivott egy második kortyot is, és ettől nyugodtabbnak és erősebbnek érezte magát – tudta, hogy ez annak köszönhető, hogy ezt a sört itt, a szigeten főzték. Az itteni ételek és italok ízvilága tízszeresen felülmúlta a szárazföldiekét.

Torinra pillantott. Most, a tűz fénye mellett láthatta a kapitány címerét a brossán. Egy ugró szarvasmotívum volt az, rubinkővel a szemében. És egy sebhelyet is észrevett Torin bal tenyerén.

– Előléptettek kapitánnyá – állapította meg Jack.

Bár ebben nem volt semmi meglepetés. Torin már egészen fiatal kora óta a legkedveltebb őr volt.

– Három évvel ezelőtt – válaszolta Torin.

Az arca megenyhült, mintha a régi idők emlékei olyan közeliek lettek volna, mintha a tegnaphoz fűződnének.

– Amikor utoljára láttalak, Jack, akkor még…

– Tizenhárom tüske állt ki az arcomból – fejezte be a mondatot Jack. – A Keleti Őrség még mindig tartja ezt a szokást?

– Minden harmadik tavasszal, napéjegyenlőségkor. Viszont a tiédhez hasonló sérülést még sohasem láttam.

Jack a tüzet bámulta.

– Tudod, mindig is arra vágytam, hogy az őrök sorába léphessek. Azt hittem, azon az éjszakán bebizonyíthatom, hogy méltó vagyok a Kelethez.

– Azzal, hogy beleesel egy bokor bogáncsba?

– Nem estem bele. Az arcomba nyomták a bogáncsokat.

Torin gúnyolódott.

– És mégis kicsoda?

A kedves unokatestvéred, akarta válaszolni Jack, de eszébe jutott, hogy Torin mindennél jobban ragaszkodik Adairához, és valószínűleg úgy gondolta, hogy a lány sohasem viselkedne ilyen gonoszul.

– Nem olyasvalaki, aki érdekes lenne – válaszolta Jack, annak ellenére, hogy a napnál is világosabb volt: Adaira nem más, mint a Kelet Örökösnője.

Már majdnem elkezdett kérdezősködni a lány iránt, de aztán jobbnak látta, ha mégsem teszi.

Jack évek óta nem foglalkozott azzal, hogy maga elé képzelje gyermekkori vetélytársát, de most biztosra vette, hogy Adaira házasságban él, és talán néhány gyermeke is van már.

Úgy gondolta, a lányt most még jobban szerethetik az emberek, mint fiatalabb korában. Miközben körülötte forogtak a gondolatai, Jacknek eszébe jutott, hogy hézagosak az ismeretei. Fogalma sem volt róla, mi történt a szigeten, amíg ő távol volt, elmerülve a zenében. Azt sem tudta, miért hívta ide őt egyáltalán Lord Alastair. Nem is sejtette, hány portyára került sor azóta, és hogy a Breccanok továbbra is fenyegető veszélyt jelentenek-e, amikor beáll a jég.

Felbátorodva nézett Torin szemébe.

– Minden erre járót halállal sújtasz, aki átlépi a klán határvonalát?

– Nem öltelek volna meg, fiam.

– Nem ezt kérdeztem.

Torin hallgatott, de továbbra is farkasszemet nézett vele.

A tűz fénye táncolt robusztus arcvonásain, de nem volt benne megbánás, ahogyan a szégyen legkisebb jelét sem adta.

– Az attól függ. Néhány kóbor Breccant valóban képesek megtéveszteni a szellemek a maguk trükkjeivel. Ők valójában nem akarnak semmi rosszat. Mások csak felderíteni szeretnék a terepet.

– Portyáztak is mostanában? – kérdezte Jack attól rettegve, hogy most kiderül, vajon Mirin hazudott-e neki a korábbi leveleiben. Az édesanyja a nyugati vidék közelében élt.

– Tavaly tél óta egyetlen rajtaütés sem történt. De gondolom, hamarosan számítanunk kell rá. Amint beköszönt a hideg.

– Hol történt ez a legutóbbi portyázás?

– Elliotték tanyájánál – válaszolta Torin, de a tekintete éles volt, mintha most kezdené felfogni, mi mindenről nincs tudomása Jacknek. – Az édesanyád miatt aggódsz? Mirin tanyáját nem rabolták ki azóta, hogy még gyerekkorodban megtették.

Jack emlékezett erre az esetre, bár akkor még olyan zsenge korú volt, hogy néha azon tűnődött, talán csak álmodta az egészet. Egy téli éjszakán Breccanok egy csapata érkezett hozzájuk. A lovaik patáikkal összesározták a havat az udvaron. Mirin a házuk egyik sarkában tartotta Jacket akkor, egyik kezével a mellkasához szorította az arcát, hogy semmit se lásson, a másikkal pedig kardot forgatott. Jack fültanúja volt annak, ahogy a Breccanok mindent elvettek tőlük, amit csak akartak – télire tartalékolt élelmiszereket és jószágokat a tanyájukról, valamint néhány ezüst márkát is. Összetörték a cserépedényeiket, felborították Mirin halmokba rendezett szőtteseit. Olyan gyorsan jöttek-mentek, mintha a víz alatt lennének, a lélegzetüket is visszatartva, tudván, hogy csak néhány pillanatuk van, mielőtt megérkezik a Keleti Őrség.

Egyetlen ujjal sem nyúltak Mirinhez vagy Jackhez, sőt, nem is szóltak hozzájuk. Ők ketten jelentéktelenek voltak a szemükben. Mirin sem provokálta őket. Nyugodtan viselkedett, és mélyeket lélegzett közben, de Jack emlékezett arra, hogy hallotta a szívverését, és az olyan gyors volt, mint a madarak szárnycsapásai.

– Miért jöttél haza tulajdonképpen, Jack? – kérdezte Torin halkan. – Egyikünk sem gondolta, hogy valaha is visszatérsz ide. Feltételeztük, hogy új életet kezdtél bárdként a szárazföldön.

– Csak egy rövid látogatás erejéig jöttem vissza – válaszolta Jack. – Mégpedig Lord Alastair kérésére.

Torin felvonta a szemöldökét.

– Valóban?

– Igen. Te talán tudod, miért?

– Azt hiszem, igen – mondta Torin. – Szörnyű nagy bajba kerültünk. És ez a klán összes tagját érinti. Kivétel nélkül mindenkit.

Jack pulzusa egyre gyorsult.

– Nem tudom, hogyan tehetnék bármit is a Breccanok portyázásai ellen.

– Itt most nem is a portyákról van szó – válaszolta Torin. – A szeme olyan üveges volt, mintha lidércet látott volna közben. – Nem, itt most valami sokkal rosszabbról van szó.

Jack kezdte érezni, hogy a hideg átjárja a testét. Újra megtapasztalta a szigeten átélt félelmet: ott érezte az ízét a szájában. Ez felidézte benne azt, hogy milyen érzés teljesen elveszettnek lenni, amikor megmozdul alattad a föld. A tudat, hogy a viharok errefelé bármelyik pillanatban kitörhetnek. Hogy az emberek az egyik napon még jóindulattal viseltetnek irántad, másnap azonban esküdt ellenségeiddé válnak. Hogy személyes természetük úgy árad, akár egy folyó.

Ez a vidék azonban mindig is veszélyes és kiszámíthatatlan volt. A rettegés mellett csodák is virágzottak itt. Csakhogy ezidáig semmi sem készíthette fel őt előre arra, amit Torin szájából hallott most.

– A mi lányainkról van szó, Jack – mondta. – Akik mind egy szálig eltűntek.

2. FEJEZET

Volt rá példa, hogy Sidra látta Torin első feleségének szellemét ott üldögélni az asztaluk mellett. Ezekre a látogatásokra olyankor került sor, amikor az egyik évszak véget ért, és kezdetét vette a következő. Amikor érezni lehetett a levegőben a változást. Donella Tamerlaine szelleme előszeretettel sütkérezett a reggeli fényben, bőrpáncélba és kockás ruhába öltözve figyelte, ahogy Sidra a konyhában álldogált a tűzhely mellett, és reggelit készített Maisie-nek.

Sidra néha méltatlannak érezte magát ebben a helyzetben. Olyan érzése volt, mintha Donella méricskélné őt. Mintha azt próbálná megállapítani, mennyire lelkiismeretesen viseli gondját a lányának és a férjének, akiket hátrahagyott. Sidra az esetek többségében azonban inkább úgy érezte, mintha Donella egyszerűen csak társaságra vágyva szegődött volna mellé. Mert továbbra is szoros szálakkal kötődött még a lelke ehhez a helyhez, ehhez a földhöz. A két nőt – a halottat és az élőt – összekötötte egymással a szeretet, a vér és a föld. Ez volt az a három kötelék, amely olyan szorosra fonódott kettejük között, hogy Sidra meg sem lepődött azon, hogy Donella egyedül és kizárólag neki jelent meg: rajta kívül senki más nem láthatta.

– Ősszel iskolába kell küldenem Maisie-t – jegyezte meg Sidra, miközben megkeverte a kását.

A kis házban csend honolt, úgy vonta be a falait a hajnal, mintha porréteg lenne rajta, a szél pedig éppen csak hogy feltámadt, hogy elkezdje világgá röpíteni a reggeli pletykákat. Hallva, hogy Donella hallgatásba burkolózott, Sidra hátrapillantott. A kísértet ott ült az asztalnál, a kedvenc székén, hullámos barna haja a vállára omlott. A páncélja izzott a fényben, és szinte leheletnyire volt attól, hogy teljesen áttetszővé váljon. Donella olyan gyönyörű volt, hogy Sidra néha úgy érezte, megfájdul tőle a szíve.

A szellemalak vonakodva megrázta a fejét.

– Tudom – mondta Sidra sóhajtva. – Megtanítottam őt írni és olvasni is.

De az igazság az volt, hogy minden gyermeknek, aki a szigeten lakott, kötelező volt a sloane-i iskola valamelyik osztályába járnia, miután betöltötte a hatodik életévét.

És erről Donella is tudott, annak ellenére, hogy már öt éve halott volt.

– Van rá mód, hogy elhalasszuk, Sidra – mondta Donella.

A hangja halk volt, halványan emlékeztetett arra a lényre, aki egykor volt, amikor még élt, bár Sidra akkor még nem ismerte őt. A két nő nagyon különböző utat járt be az életben, és mégis furcsa módon mindketten ugyanott kötöttek ki.

– Gondolod, hogy elkezdhetném megtanítani őt a mesterségemre? – kérdezte Sidra, annak ellenére, hogy tudta, Donella erre gondolt, és ez meglepte. – Mindig is azt hittem, hogy azt szeretnéd, ha Maisie az öröködbe lépne, Donella.

A szellem elmosolyodott, de a viselkedése melankolikus volt, még akkor is, amikor a napfelkelte megvilágította.

– Én nem a kardot látom Maisie jövőjében, hanem valami mást.

Sidra lassabban kavargatta a főzetet. Önkéntelenül is Torinra gondolt, aki makacs volt, mint egy öszvér. A nászéjszakájukon egymással szemben ültek az ágyukon – teljesen felöltözve –, és órákon át beszélgettek Maisie-ről és a jövőjéről. Arról, hogyan fogják együtt felnevelni őt.

A férfi azt akarta, hogy a lánya a szigeten járjon iskolába. Megtanítanák mindenre: bánni az íjjal és a nyíllal, írni és olvasni, kardot élezni, számolni, a földhöz vágni egy embert, zabot és árpát őrölni, énekelni, táncolni és vadászni.

Torin egyszer sem említette, hogy Maisie kitanulhatja Sidra mesterségét, szert tehet a gyógynövények ismeretére és a gyógyítás tudományára.

Mintha megérezte volna a kételyeit, Donella azt mondta:

– Maisie már abból is tanul, hogy téged figyel, Sidra. Élvezi, hogy veled együtt gondozhatja a kertet. Szeret segíteni neked, amikor elkészíted a kenőcsöket és a főzeteket. Nagyszerű gyógyító válhat belőle a tanításodnak köszönhetően.

– Nagyon élvezem a társaságát – ismerte el Sidra. – De erről még beszélnem kell Torinnal.

És nem tudta, mikor látja legközelebb. Amit tudott, az Torin elkötelezettsége volt a Keleti Őrség iránt. Jobban szerette az éjszakai műszakot, és nappal a vár sötét, csendes belsejében aludt, mert szeretett a kaszárnyában lenni, a többi őr társaságában. Értette a férfi elkötelezettségét, a gondolatokat, amelyek diktálták a tetteit. Miért kellene neki otthon aludnia, amikor az őrei a barakkban alszanak, jóllehet, ő a kapitány?

Alkalmanként együtt vacsorázott Sidrával és Maisie-vel, ami számukra a reggeli volt. De még ilyenkor is a lányának szentelte a szeretetét és a figyelmét. Sidra betöltötte a szerepet, ami arra indította Torint, hogy vegye feleségül – hogy megtarthassa a majorságot, és segítsen neki felnevelni a gyermekét. Néha-néha, mielőtt a hold teljesen felkelt vagy lenyugodott volna, és amikor Maisie meglátogatta a nagyapját a szomszédos tanyán, Torin eljött hozzá. Az együttléteik mindig spontánok voltak és rövid ideig tartottak. Mintha Torinnak mindössze néhány perce lett volna a szeretkezésre. Cserébe mindig is gyöngéd és figyelmes volt hozzá, és arra is volt példa, hogy elidőzött mellette az ágyban, simogatva összekócolódott hajtincseit.

– Szerintem hamarabb fogod viszontlátni őt, mint gondolnád – mondta Donella. – És semmit sem fog megtagadni tőled, Sidra.

Sidra megdöbbent ettől a gondolattól. Úgy érezte, túlzás, amit a szellem mondott. De aztán elgondolkodott: Hát mikor kértem én Torintól bármit is? És rádöbbent, milyen ritkán került sor erre.

– Rendben van – mondta. – Majd megkérdezem tőle. Hamarosan.

Kivágódott a bejárati ajtó. Donella eltűnt, Sidra pedig megpördült ijedtében. Torin érkezett, szélborzolta rőt hajjal. A tunikája nedves volt a harmattól, a csizmáját homok borította, és a tekintete azonnal megtalálta Sidrát odabent, mintha pontosan tudta volna, hogy ott fog állni a tűzhely mellett, a lánya reggelijét kavargatva.

– Kivel beszéltél, Sid? – kérdezte a homlokát ráncolva, miközben végigpillantott a helyiségen.

– Senkivel – felelte Sidra zavartan.

Torinnak fogalma sem volt róla, hogy láthatja Donellát és beszélhet is vele. Sidra pedig nem gondolta volna, hogy valaha is lesz elég bátorsága ahhoz, hogy elárulja neki.

– Hazajöttél. Mi okból?

Torin habozott.

Sohasem kérdezett rá, hogy miért kereste fel őt Torin. Persze, ha már megérkezett, akkor éhes volt az egész éjszakai munka után. Vacsorázni szeretett volna, és megölelgetni a lányát.

– Arra gondoltam, hogy veled és Maisie-vel vacsorázom – mondta, majd elhalkult. – És van velem egy vendég is.

– Vendég?

Sidrában felébredt a kíváncsiság, és kiejtette a kezéből a kanalat.

Ha aznap reggel figyelt volna a szélre, akkor talán hallotta volna a pletykát, amelyet a szárnyára vett a hegyek fölött. De nem, őt Torin első szerelmének szelleme foglalkoztatta.

Megkerülte az asztalt, a lendülettől meglibbent kibontott haja, és csak akkor állt meg, amikor belépett a házikóba egy fiatalember. A vállát előregörnyesztve állt meg, szemlátomást kényelmetlenül érezte magát. Valamit tartott a karjában, ami úgy nézett ki, mint egy bőrtokba rejtett hangszer. Sidra szíve nagyot dobbant örömében, de aztán észrevette, mennyire zilált a fiú. Torin kockás takaróját viselte a vállára terítve, de alatta a ruhája igen egyszerű volt. Hosszú árnyékot vetett az alakja, és mintha egyszerre áradt volna belőle az aggodalom és a harag. De ezek voltak azok a pillanatok, amelyek éltették Sidrát. Hogy segíthessen, gyógyíthasson és megfejthesse a rejtélyeket.

– Ismerlek téged – mondta mosolyogva. – Mirin fia vagy.

Az idegen nagyokat pislogott, majd kiegyenesedett, elárulva, mennyire meglepődött azon, hogy Sidra felismerte.

– Jack Tamerlaine – folytatta Sidra, felidézve a nevét. – Nem vagyok benne biztos, hogy emlékszel-e rám, de évekkel ezelőtt te és az édesanyád eljöttetek a családunk tanyájára, Stonehaven völgyébe, hogy gyapjút vásároljatok tőlünk. A macskám fennakadt az udvarunkon álló öreg szilfán, és te voltál olyan kedves, hogy felmásztál utána, és biztonságban lehoztad nekem.

Úgy tűnt, Jack még mindig zavarban van, de aztán kisimultak az arcát barázdáló ráncok, és halvány mosoly bujkált a szája körül.

– Emlékszem rá. A macskád kis híján kikaparta a szemem.

Sidra felnevetett, és ettől egyszerre megváltozott a hangulat.

– Bizony, szeszélyes öreg cirmos volt. De utána fertőtlenítettem a sebeidet, és a jelek szerint jó munkát végeztem.

Csend lett a helyiségben. Sidra továbbra is mosolygott, és érezte, hogy Torin rászegezte a tekintetét. Amikor ő is Torinra pillantott, látta, milyen büszke rá, és ez őszintén meglepte. Úgy tűnt, Torint sohasem érdekelték a gyógyítói képességei. Ez az ő munkája volt, ahogyan a Keleti Őrség felügyelete a férfié. És életüknek ezt a részét mindig is különválasztották. Kivéve azokat a ritka alkalmakat, amikor Torin olyan sérülést szenvedett, hogy össze kellett öltenie a sebét, vagy amikor betörték az orrát. Ilyenkor a férfi, bár nem szívesen, de alávetette magát az ápolásának.

– Gyere be, Jack! – invitálta Sidra. Igyekezett mindent megtenni azért, hogy Jack szívesen látott vendégként érezze magát.

Torin becsukta a bejárati ajtót.

– Mindjárt tálalom a reggelit, de addig is… Torin, kereshetnél valami ruhafélét Jacknek, amit felvehet.

Torin intett Jacknek, hogy kövesse őt a vendégszobába.

Torin ruhatárának nagy részét a kaszárnyában tartotta, de a legkedvesebb darabjai itt voltak a házban, egy borókaágakkal bélelt ládában. Volt benne tunika, bőrmellény és néhány ritkán viselt nadrág, valamint néhány kockás takaró is. Sidra sietett megteríteni az asztalt, előszedegetve a tartalék terítéket, amelyet olyankor használt, amikor Torin váratlanul csatlakozott hozzájuk valamelyik étkezés erejéig.

Letette eléjük az asztalra a főtt tojásokat, a vajat és a cukrozott tejszínt, a kecskesajtot és a vadvirágmézet, a hideg sonkát és a sózott heringet, a kenyeret és a ribizlilekvárt, végül pedig a főtt kását is. Éppen a teát töltögette ki nekik, amikor Torin visszatért, és úgy fogta Jack hangszerét, mintha attól tartana, hogy az megharaphatná.

Sidra már épp kinyitotta a száját, hogy megkérdezze tőle, hogyan keveredett hozzá Jack, amikor kinyílt a hálószoba ajtaja, és betoppantott Maisie. Barna fürtjei összekócolódtak alvás közben, léptei mezítlábasan csattogtak a padlón.

– Apuci! – kiáltotta, és Torin karjába ugrott, mit sem törődve a hangszerrel.

– Itt van az én édes kislányom!

Torin egyik karjával elkapta a kislányt, a szája széles mosolyra húzódott.

Maisie felült a csípőjére, karjait és lábait köré fonva, úgy csimpaszkodott rá, mintha el sem akarná engedni.

Sidra odasétált hozzájuk, óvatosan átvette Torintól Jack hangszerét, és hallgatta, ahogy apa és lánya tereferélnek egymással. Torin érdeklődött a virágok iránt, amelyeket Maisie ültetett a kertjében, majd arról is, hogyan haladnak az írástanulással. És aztán elérkezett a pillanat, amire Sidra várt.

– Apu, találd ki, mi történt!

– Mi történt, kicsim?

Maisie átpillantott a válla fölött, hogy összenézzen Sidrával, majd huncutul elmosolyodott.

A szellemekre is, micsoda mosoly, gondolta Sidra, és nagyot dobbant a szíve. Olyan erős volt benne a szeretet, amelyet Maisie iránt érzett, hogy egy pillanatra levegőt sem kapott. Bár a kislányt nem ő szülte, Sidra úgy érezte, mintha a lelke szövetéből szőtték volna.

– Elveszítetted az első fogadat!

Torin örömmel mondta ezt, amikor észrevette Maisie foghíjas vigyorát.

– Igen, apu. De nem ezt akartam elmondani neked.

Maisie mosolyogva nézett az apja szemébe, Sidra pedig próbált erőt venni magán.

– Flossie-nak megszülettek a kiscicái.

Torin erre felvonta a szemöldökét. Egyenesen Sidrára nézett. Egy apa, aki érezte, hogy ingoványos területre érkezett.

– Komolyan mondod? – kérdezte, továbbra is Sidrára szegezve a tekintetét, mert pontosan tudta, hogy ő állította neki ezt a kelepcét. – Hát ez csodálatos hír, Maisie!

– Igen, apu. És Sidra azt mondta, meg kell kérdeznem tőled, hogy mindegyiket megtarthatom-e.

– Sidra ezt mondta volna? – Torin végre ismét a lányára pillantott. Sidra érezte, hogy egyre jobban elpirul. Letette Jack hangszerét a székére, és folytatta a tea kitöltését. – Ő is imádja a macskáit, ugye?

– Én is annyira szeretem őket – mondta Maisie lelkesen. – Annyira aranyosak, apuci! És az összes cicát meg szeretném tartani. Ugye megengeded? Kérlek, hadd tartsam meg őket!

Torin egy pillanatig hallgatott. Sidra ismét magán érezte a férfi tekintetének forróságát, miközben tovább töltögette a teát a csészékbe.

– Hány kiscica van összesen, Maisie?

– Öt, apu.

– Öt? Nos, én… nem hiszem, hogy mindegyiket megtarthatod, kicsim – mondta Torin, mire Maisie fájdalmasan nyöszörgött. – Figyelj rám, Maisie! Mi lesz a többi tanyával, ahol szintén szükségük van egy jó macskára, aki őrzi az udvarokat? És mi lesz a többi kislánnyal, akiknek egyetlen cicájuk sincsen, akiről gondoskodhatnának és akit szeretgethetnének? Miért nem osztozol meg rajtuk másokkal? Adj oda négy cicát a többi kislánynak, egyet pedig tarts meg magadnak!

Maisie durcásan megvonaglott.

Sidra úgy döntött, hogy közbeavatkozik, és azt mondta:

– Szerintem ez egy remek ötlet, Maisie. És akkor bármikor meglátogathatod a többi kiscicát.

– Megígéred, hogy így lesz, Sidra? – kérdezte Maisie.

– Megígérem.

Maisie ismét elmosolyodott, és lesiklott Torin karjai közül.

Helyet foglalt a székén, már alig várva a reggelit. Sidra ismét a tűzhely felé fordult, hogy felakassza a vízforraló kannát a helyére a kampóra.

Érezte, hogy Torin közeledik felé, majd hallotta, ahogy odahajolva hozzá a fülébe súgja:

– Hogyan lesz itt valaha is házőrző kutya, ha az egész tanyát ellepik a macskák?

Sidra kiegyenesedett, és érezte, hogy vibrál közöttük a levegő.

– Már mondtam neked, Torin. Nincs szükségem házőrző kutyára.

– Századszorra is megismétlem, Sid… Azt szeretném, hogy legyen egy kutyád. Hogy vigyázzon rád és Maisie-re éjszaka, amikor távol vagyok.

Már hónapok óta folyt közöttük ez a vita.

Sidra tudta, miért ragaszkodik Torin ennyire ehhez. Minden egyes meleg éjszakával, ami csak eltelt, egyre jobban aggódott egy esetleges rajtaütés miatt. És ha nem a Breccanok táplálták az aggodalmát, akkor a rosszindulatú emberek. Az utóbbi időben gyakran sújtották bajok a szigetet: a szélben, a vízben, a földben és a tűzben is. Nyoma veszett két fiatal lánynak, ami érthetővé tette, miért nem tágított ebben a kérdésben a férfi.

Sem ő, sem Torin nem szerette volna, hogy Maisie veszélybe kerüljön, és például elcsalja egy tündérszellem. Sidra azonban nem hitt abban, hogy egy házőrző kutya jelentené a megoldást. Egy kutya persze elijesztheti a szellemeket egy udvarból, csakhogy az ártókon kívül a jóindulatúakat is. És az ő hite a föld népében igen mélyen gyökerezett. Ennek köszönhette, hogy a legcsúnyább sebeket és betegségeket is meg tudta gyógyítani Keleten. Ezért virágoztak a gyógynövényei és a virágai, ezért termesztett zöldségféléket, és ezért volt képes élelmiszerrel ellátni és gyógyítani a falu közösségét és a rokonságát is. Ha Sidra beköltöztetett volna egy kutyát ide, a nyájba, abból arra következtettek volna a szellemek, hogy gyenge a beléjük vetett hite, és fogalma sem volt róla, ez milyen következményekkel járhat az egész életére nézve.

Őt mindig is arra nevelték, hogy higgyen a szellemek jóindulatában. Torin hite az évek során folyamatosan felmorzsolódott, és mostanában már csak elvétve szólt egy-egy kedves szót a szellemnépről, és hajlamos volt arra, hogy a rosszindulatú kisebbséget alkotók alapján ítélje meg mindnyájukat.

Valahányszor Sidra szóba hozta kettejük között a szellemek témáját, megváltozott Torin hangulata, és úgy tűnt, mintha nem is hallgatna rá.

Sidra azon tűnődött, lehetséges-e, hogy a férfi a szellemeket okolta Donella idő előtti haláláért.

Megfordult, hogy Torin szemébe nézhessen.

– Így is megvan itt minden, amire szükségem van a biztonságunkhoz.

– És én most mégis mit mondhatnék erre? – kérdezte halkan és dühösen.

Mivel csak ritkán tartózkodott itt, tudta, hogy Sidra ezt nem rá értette.

– Olyasmi miatt sértődsz meg, ami el sem hangzott – figyelmeztette finoman a férfit. – Az édesapád itt lakik a szomszédban. Ha bármi gond lenne, akkor majd átmegyek hozzá.

Torin mély lélegzetet vett, de egy árva szóval sem reagált erre.

Szótlanul nézte Sidrát, neki pedig az a zsigeri, bizsergető érzése támadt, hogy a férfi képes leolvasni az arcáról az érzéseit. Eltelt egy hosszú pillanat, mire a férfi ellépett mellőle, a jelek szerint egyelőre feladva ezt a szócsatát. Letelepedett a szalmából font támlájú székére, amely az asztalfőnél állt, és hallgatta Maisie csacsogását a kiscicákról, de közben egy pillanatra sem vette le a szemét Sidráról, mintha azt próbálná felmérni, hogyan győzhetné meg mégis a kutya-kérdésben.

Szinte teljesen megfeledkezett Jackről, mígnem nyikorogva kinyílt a vendégszoba ajtaja, és Maisie ekkor, a látogatóra pillantva, félbehagyta a mondandóját.

– Hát te ki vagy? – kérdezte.

Úgy tűnt, Jacket nem zavarja a lány közvetlen stílusa.

Átöltözött közben Torin ruhájába, és odalépett az asztalhoz, megtalálva a széket, amelyen várta a hangszere. Merev mozdulatokkal helyet foglalt rajta. A kockás takarót, amely nehéz és esetlen viselet volt, a vállánál összefogva hordta. A tunika olyan bő volt rá, hogy kétszer is belefért volna.

– Jack vagyok. És te?

– Maisie a nevem. Ő az apukám, ő pedig Sidra.

Sidra érezte, hogy Jack ránéz. Sidraként mutatta be, nem anyaként vagy anyuként. Sohasem viselkedett úgy Maisie-vel vagy Maisie előtt, mintha az édesanyja lenne, bármilyen fiatal és gyöngéd volt is a kislány. Erről is szólt Sidra és Torin megállapodása: felneveli Maisie-t, és tiszta szívéből szeretni fogja, de sohasem fog hazudni neki, és nem tesz úgy, mintha ő lenne a vér szerinti anyja.

Sidra minden egyes tavasszal elvitte Maisie-t és egy csokor virágot Donella sírjához, és mesélt neki az édesanyjáról, aki szép volt, és bátor, és ügyesen bánt a karddal. Bár Sidra torkában néha gombóc nőtt ilyenkor, mégis elmesélte Maisie-nek, hogyan gyakorolt és vívott egymással az édesapja és az édesanyja a kastély területén. Kezdetben vetélytársakként, később barátokként, majd szerelmespárként.

– És te hogyan ismerkedtél meg apuval? – kérdezte Maisie, aki élvezettel hallgatta a történeteit.

Sidra időnként elmesélte neki, amikor a napon sütkérezve letelepedtek a magasra nőtt fűbe, máskor inkább hallgatott arról a bizonyos történetről, amely közel sem volt olyan sodró lendületű, magával ragadó, mint Torin és Donella balladája.

Azt azonban egy másik napra tartogatta.

– Mi az? – kérdezte Maisie, Jack hangszerére mutatva.

– Egy hárfa.

Sidrának ekkor feltűnt, hogy Jack inkább a bal kezét használja.

– Megsérült a kezed, Jack?

– Semmiség – válaszolta Jack.

Torin vele egyidejűleg válaszolt helyette:

– Igen. El tudod látni, Sid?

– Természetesen – mondta Sidra, és a gyógyításhoz szükséges kellékeit tartalmazó kosaráért nyúlt.

– Maisie, megmutatod édesapádnak a cicákat?

Maisie el volt ragadtatva az ötlettől. Kézen fogta Torint, és magával húzta a hátsó ajtón. Távozásukkal ismét csend lett a házban. Sidra odalépett Jackhez a kenőcsökkel és kötszerekkel teli kosarával.

– Elláthatom a sérülésedet?

Jack felfelé fordította a tenyerét.

– Igen. Köszönöm.

Sidra egészen közel húzta a székét Jackéhez, és alaposan szemügyre vette a kezét.

Óvatosan lemosta róla a homokot, megtisztította a piszoktól, és már épp azon volt, hogy alaposan bekenje a vágott sebet a gyógyító kenőccsel, amikor Jack megszólalt.

– Mióta vagytok együtt Torin és te?

– Már majdnem négy éve – válaszolta Sidra. – Akkor mentem feleségül hozzá, amikor Maisie még csak egyéves volt.

Elkezdte körbetekerni Jack kezét egy vászoncsíkkal, és érezte, hogy újabb kérdések tolulnak fel benne.

Ő afféle vándor volt, aki most tért haza, és próbálta összerakni a mozaikképet a szigetről. Érezve az érdeklődését, Sidra folytatta:

– Torin első felesége Donella Reid volt. Ő is az őrségben szolgált. Maisie szülése után hunyt el.

– Sajnálattal hallom.

– Igen. Súlyos veszteség volt.

Sidra maga elé képzelte Donellát, és akkor döbbent rá, hogy Jack a szellem székében ül. A túlsó falat áttörő ablakon beáradt a napfény. Máskor ez a fény Donella arcát világította meg, de most Jack sziluettjét aranyozta be.

Szakasztott úgy néz ki, mint Mirin, gondolta Sidra. Amiből arra következtetett, hogy Jack aligha hasonlíthat titokzatos édesapjára. Az apjára, akiről még mindig keringtek a pletykák.

– Tessék – mondta Sidra, befejezve a seb ellátását. – Adok neked egy üveg kenőcsöt és mézet. Három napon át reggel és este kötözd át a kezedet.

– Köszönöm – mondta Jack hálásan. – Mivel hálálhatnám meg a kedvességedet?

Sidra elmosolyodott.

– Azt hiszem, egy dal is elég lesz, amint teljesen meggyógyult a kezed. Maisie szívesen hallgatná a zenédet. Már régen nem volt részünk ilyen élményben.

Jack bólintott, és óvatosan hajlítgatta az ujjait.

– Megtiszteltetés lenne.

Kinyílt a hátsó ajtó, és a huzattal megérkezett Maisie és Torin.

Sidra észrevette, hogy Torin kezén több friss karcolás is van, amit bizonyára a macskakarmok okoztak. A szeme rosszkedvűen villant. A cicák miatt is.

– Együnk! – mondta nyersen, mintha sietne.

Sidra leült, és elkezdték körbeadni az edényeket az asztal körül.

Feltűnt neki, hogy Jack nagyon keveset eszik, remeg a keze, és véreres a szeme. Hallgatta, ahogy Torin a szigetről beszélt, és ebből rájött, hogy Jacknak fogalma sincsen az aktuális hírekről. Szelíden kérdezősködött Lord Alastairről, a termésről, az őrségről és a nyugatiakkal való feszült viszonyukról.

– Gyakran aggódom az édesanyám miatt… hogy ilyen közel lakik a klánhatárhoz egyedül – mondta. – Jó hallani, hogy itt békésen mennek a dolgok.

Sidra hallgatott, de a tekintete találkozott Torinéval. Jack ezek szerint nem tudja…?

Már nyitotta a száját, hogy megszólaljon, de Torin gyorsan megköszörülte a torkát, és témát váltott. Sidra hagyta, mert belátta, hogy ha Jack ennyire nincsen képben, akkor nem az ő dolga, hogy tájékoztassa, még ha most aggódott is, hogy később megtudja.

Amint befejezték az evést, Torin felállt.

– Gyere, Jack! – mondta. – A városba megyek, úgyhogy elkísérhetlek oda. Az lesz a legjobb, ha előbb a lorddal találkozol, aztán az édesanyáddal, mielőtt a szél újabb pletykákat röpít ide.

Jack bólintott.

Maisie nekilátott a házimunkának: összeszedte az evőeszközöket és a csészéket, és odavitte a mosogatáshoz használt hordóhoz. Sidra pedig követte a férfiakat a küszöbig.

Jack végigsétált az ösvényen a konyhakerten keresztül, majd tovább az úthoz, de Torin még ott maradt egy pillanatra.

– Remélem, négy kiscica is új otthonra talál, mire visszatérek – mondta, részben kötekedve. Sidra az ajtófélfának támaszkodott, a szél belegabalyodott sötét hajtincseibe.

– Túl kicsik még ahhoz, hogy elválasszuk őket az anyjuktól.

– Akkor még meddig maradnak itt?

– Még legalább egy hónapig.

Keresztbe fonta a karját maga előtt, és egyenesen a férfi rezzenéstelen szemébe nézett.

Természetesen puhatolózásnak szánta ezt a mondatot. Hogy megtudja, mikor számíthat legközelebb arra, hogy a férfi meglátogatja őket. Hogy tudja, mennyi ideje van arra, hogy előkészítse az érveit, amelyek amellett szólnak majd, hogy itthon tarthassa Maisie-t.

– Ez hosszú idő – állapította meg Torin.

– Nem igazán.

Torin mégis úgy nézett rá, mintha az lenne.

– Addig is elkezdhetnétek keresni olyan embereket, akik befogadják majd a cicákat.

– Természetesen – felelte Sidra mosolyogva. – A lehető legjobban fogunk gazdálkodni az időnkkel.

Torin tekintete Sidra szájára vándorolt, látva, hogy féloldalasra húzta. De aztán anélkül, hogy még egy szót szólt volna, sarkon fordult, és végigsétált a gyógynövények közötti ösvényen. A kapuhoz érve megállt, és beletúrt a hajába. És bár nem nézett vissza rá, Sidra tudta. Ismét eljön hozzá, még jóval azelőtt, hogy letelt volna ez az egy hónap.

Jack még tíz év távollét után is emlékezett az útra, amely Sloane városába vezetett. Ennek ellenére udvariasan megvárta, amíg Torin csatlakozott hozzá. A csődör ott trappolt mögötte. A két férfi barátságos csendben bandukolt egymás mellett. Jack azonban feszengett Torin túlméretezett ruháiban, és úgy érezte, eltűnik bennük. Magában elégedetlenkedett ugyan, de hálát is érzett. A ruházata elég vastag volt, védte a széltől, amely keletről fújt. Száraz és hideg volt a levegő, és suttogásokkal terhes.

Jack becsukta a fülét, amikor pletykákat hallott, de egyszer-kétszer úgy képzelte, hogy ezt hallja: Itt van a vándorló bárd. Hamarosan mindenki tudni fogja a környéken, hogy visszatért a szigetre. Beleértve az édesanyját is. És Jack valósággal rettegett ettől a találkozástól.

– Meddig tervezel itt maradni? – kérdezte Torin, oldalról pillantva rá.

– A nyár végéig – válaszolta Jack, és lerugdalt egy kavicsot az útról.

Bár őszintén szólva még ő maga sem tudhatta biztosan, meddig lesz kénytelen itt maradni. Torin említette, hogy az elmúlt két hétben két lány is eltűnt, és Jack továbbra sem értette, miért lenne szükség éppen rá ebben a helyzetben, bármilyen szörnyű is volt.

Hacsak Lord Alastair nem azt akarta, hogy Jack játsszon a hárfáján a klánnak, hogy így gyászolják a veszteségeiket. Torin azonban azt mondta, még mindig bízik abban, hogy megtalálják a lányokat, amint a szellemek abbahagyják a trükközést, és visszaadják őket a halandók birodalmának. Bármi legyen is, amit a nagyúr elvár tőle, Jack gyorsan el akarta végezni ezt a munkát, hogy visszatérhessen az egyetemre, ahová – úgy érezte – tartozott.

– Vannak teendőid a szárazföldön?

Torin olyan kérdést szegezett neki, mintha olvasni tudna Jack gondolataiban.

– Vannak. A tanári asszisztensi munkám közepénél tartok, és remélem, hogy öt éven belül professzor lesz belőlem.

Feltéve, hogy az idő, amit Cadence-en kell eltöltenie, nem rontja az esélyeit. Jack sokáig és szorgalmasan dolgozott azért, hogy a jelenlegi pozíciójába kerüljön, hetente akár száz diákot is tanított, akiknek osztályozta a dolgozatait. Ha váratlanul kivesz egy félév szabadságot, az utat nyithat egy másik asszisztens előtt, aki átvenné tőle az óráit, és esetleg még a helyére is léphet. Már a puszta gondolattól is felkavarodott a gyomra.

Elhaladtak Torin apja, Graeme Tamerlaine – a nagyúr testvérének – tanyája mellett. Jack észrevette, hogy a konyhakertet befutotta a szeder, maga a ház pedig lehangolóan festett.

A bejárati ajtót ökörnyál szőtte körbe. Indák kígyóztak a kőfalakon, és Jack ezt látva azon tűnődött, vajon még mindig ott lakik-e Torin apja, vagy már elhunyt. Aztán eszébe jutott, hogy Graeme Tamerlaine öregkorára a remeteséget választotta, és csak ritkán hagyta el a tanyáját. Még a kastélyteremben tartott ünnepekkor sem, pedig olyankor egész Kelet-Cadence népe összesereglett ünnepelni.

– Az apád…? – kérdezte Jack bizonytalanul.

– Egészen jól van – felelte Torin, de a hangja olyan határozott és végleges volt, mintha semmiképp sem szeretett volna az apjáról beszélni.

Mintha Graeme Tamerlaine tanyájának ez a romos állapota lett volna a normális.

Továbbhaladtak, miközben az út emelkedett és ereszkedett, a tavaszi viharok nyomán zöldellő dombok formáit követve. A gyűszűvirágok valósággal burjánzottak a napsütésben, táncoltak a széllel. Seregélyek emelkedtek a magasba, és csiviteltek az alacsonyan elterülő felhősáv előterében. A távolban már oszlani kezdett a reggeli köd, így feltárulkozott a végtelenségbe vesző, napfénytől csillogó kék óceán látványa.

Jack magába szívta mindezt a szépséget, de továbbra is óvakodott tőle. Nem tetszett neki, hogy a sziget miatt élettel telinek és teljesnek érezte magát, mintha ő maga is a része lenne, miközben távoli, kívülálló szemlélő akart maradni, amíg itt tartózkodik. Mint egy halandó, aki kedvére jöhet és mehet errefelé, anélkül, hogy szenvednie kellene érte.

Ismét az egyetemi óráira gondolt. A tanítványaira. Néhányan közülük könnyekre fakadtak, amikor közölte velük a hírt, hogy elszólította a kötelessége erre a nyárra. Mások megkönnyebbültek, mert köztudottan ő volt az egyik legszigorúbb tanársegéd. De ha egy diák az ő órájára járt, Jack biztosítani akarta számára, hogy a tanulmányai végére úgy érezze, fejlődtek a készségei.

A gondolatai még mindig a szárazföld körül forogtak, amikor Torinnal megérkeztek Sloane-ba. A város pontosan olyan volt, mint amilyenként Jack emlékeiben élt. Az út innentől sima macskaköves volt, az épületek között kanyarogva haladt. A házak szorosan egymás mellé épültek, a falaikat kőből és vályogból rakták, és nádtetejük volt.

A kovácsműhelyekből füst szállt felfelé, a piac nyüzsgött a forgalomtól, a várkastély pedig ott ült a város szívében, zászlókba öltöztetett, sötét kövekből épült erődítményként.

A Tamerlaine-ek címeres zászlaja csattogott a mellvéden, jelezve, hogy merről fújt a szél aznap délután.

– Úgy látom, vannak, akik örülnek, hogy látnak téged, Jack – mondta Torin.

Jacket meglepte ez a kijelentés, és figyelni kezdte a környezetét.

Az emberek észrevették, amikor elhaladt mellettük. Öreg halászok üldögéltek a baldachinok alatt, és göcsörtös kézzel javítgatták a hálójukat. A pékek kosarakban cipelték a meleg kalácsot. A tejárus asszonyok himbálva vitték vödreiket. Kislegényeket látott, fakarddal kezükben, és lányokat könyvekkel és nyílvesszőkkel. Kovácsok kalapáltak az üllőjükön.

Jack nem lassított a tempóján, és senki sem merte megállítani. Arra egyáltalán nem számított, hogy izgatottan, mosolyogva fogják figyelni, amikor elhalad mellettük.

– Fogalmam sincs, miért – felelte Jack szárazon.

Kisfiúként nem kedvelték, sőt, rosszul bántak vele a státusza miatt. Ha Mirin elküldte a városba kenyeret venni, a pék az égettet adta oda neki. Ha Mirin arra kérte, hogy alkudjon új csizmára a piacon, a suszter használtat adott neki, kopott bőrszíjjal, amely még a téli hó elolvadása előtt elszakadt. Ha Mirintől egy ezüstmárkát kapott, hogy mézes süteményt vásároljon rajta, akkor azokat adták neki, amelyek lehullottak a földre.

Fattyú, ezt suttogták a háta mögött. Ezt gyakrabban hallotta másoktól, mint a nevét. Voltak férjes asszonyok a piacon, akik tanulmányozták Jack arcát, hogy összehasonlítsák a férjük fizimiskájával. Csodálkozva és gyanakodva méricskélték, annak ellenére, hogy Jack egyértelműen az édesanyja vonásait örökölte. A hűtlenkedés ritkaságszámba ment Cadence-ben.

Amikor Mirin elkezdett mágikus takarókat szőni, az emberek, akik addig lekezelték Jacket, hirtelen valamivel kedvesebbek lettek hozzá, mert Mirin kézimunkája páratlan volt, és az asszony megismerhette mindannyiuk legsötétebb titkait, miközben az ő titkai továbbra is rejtve maradtak mások előtt. Csakhogy Jack addigra már lelki sebekként hordozott magában minden sértést, ami addig érte. Verekedéseket kezdeményezett az iskolában, ablakokat tört be kövekkel, nem volt hajlandó alkudozni bizonyos emberekkel, amikor Mirin a piacra küldte.

Most is bizarr élményként élte meg azt, hogy ennyire várta őt a klán. Mintha mindannyian csak arra a napra készültek volna, amikor immár bárdként hazatérhet hozzájuk.

– Itt hagylak magadra, Jack – közölte vele Torin, amikor beléptek a vár udvarába. – De gondolom, hamarosan újra találkozunk.

Jack bólintott, mereven az idegességtől.

– Még egyszer köszönöm a reggelit. És a ruhákat. Amint tudom, visszaadom őket.

Torin leintette, hogy ne hálálkodjon, és bevezette a lovát az istállóba. Jack őrök során keresztül jutott be a kastélyba. A csarnok néptelen és csendes volt: a szellemek gyülekezőhelye. Sűrű árnyékok vetődtek a szarufák köré és a sarkokba; egyedül a boltíves ablakokon keresztül jutott be ide a fény, világos négyzeteket rajzolva a padlóra. A kecskelábú asztalokat por borította, a padok be voltak húzva alájuk. A tűzhely hideg volt, és már kisöpörték belőle a hamut.

Jack emlékezett arra, hogy minden teliholdkor ellátogatott ide Mirinnel, hogy együtt lakomázzanak, és hallgassák Lorna Tamerlaine-t, Kelet Bárdját, aki Kelet Urának a hitvese volt: hárfán játszott és énekelt is nekik.

Havonta egy-egy alkalommal ez a csarnok megtelt élettel. A klán tagjai a napi munka után itt találkozhattak egymással, hogy közösséget teremtsenek. Ez a hagyomány az asszony öt évvel ezelőtti váratlan halálával megszűnt, gondolta Jack szomorúan. És a szigeten nem volt bárd, aki átvehette volna a helyét, aki továbbvihette volna a klán dalainak és legendáinak örökségét.

Végigsétált a terem hosszán, az emelvény lépcsőjéhez tartva. Észre sem vette, hogy a nagyúr már ott áll, és figyeli, ahogy közeledik felé.

A falat pompás színvilágú és bonyolult, részletekben gazdag, holdakat, szarvasbikákat és hegyeket ábrázoló faliszőnyeg borította. Alastair alakja pedig mintha beleszövődött volna a mintázatába. Egészen addig így tűnt, amíg meg nem mozdult, meglepve Jacket.

– Jack Tamerlaine – köszöntötte a lord. – Nem hittem a ma reggeli szél szavának, de azt kell mondanom, hogy jó érzés itt látnom téged.

Jack illemtudóan térdre ereszkedett előtte. Utoljára az indulása előestéjén látta a lordot. Alastair ott állt akkor mellette a parton, kezét Jack vállára téve, amikor beszállni készült a tengerész csónakjába, hogy átkeljen a szárazföldre.

Jack akkor nem szerette volna, hogy úgy tűnjön, tart a lordtól – Alastair a szó minden értelmében nagy ember volt, termetét és jellemét tekintve is impozáns és tekintélyt parancsoló, annak ellenére, hogy gyakran mosolygott és szeretett nevetni. Úgyhogy Jack visszatartotta a könnyeit, beszállt a csónakba, és addig nézett vissza, amíg a sziget el nem tűnt a szeme elől, beleolvadva az éjszakai égboltba.

Másmilyen volt az a férfi, aki most fogadta őt. Alastair Tamerlaine sápadt volt, és sovány, öltözéke lazán lógott a teste körül. A haja, amely egykor sötét volt, mint a holló tolla, most zilált és tompa szürke. A szeme sem fénylett, mint régen, még akkor sem, amikor Jackre mosolygott. Egykor zengő hangja rekedtes volt, lélegzetvételei felszínesek. Olyan kimerültnek látszott, mint aki évek óta megállás nélkül harcolt.

– Uram – szólalt meg Jack akadozó hangon. Ez lett volna a lord célja azzal, hogy iderendelte? Mert már leselkedett a halál Kelet uralkodójára?

Jack várt, lehajtotta a fejét, amikor Alastair felé lépett.

Érezte, hogy a lord a vállára teszi a kezét, és felpillantott rá. A megdöbbenése nyilvánvaló lehetett, mert Alastair harsány nevetéssel reagált.

– Tudom, nagyon megváltoztam, mióta utoljára láttál, Jack. Az évek ezt művelik az emberrel. Bár a szárazföldön töltött idő jót tett neked.

Jack elmosolyodott, de a szeme nem nevetett. Dühös volt Torinra, akinek figyelmeztetnie kellett volna őt a lord egészségi állapotára aznap reggeli közben, amikor Jack érdeklődött utána.

– Visszatértem, uram, ahogyan kérte. Miben lehetek a szolgálatára?

Alastair hallgatott. Pislogott, a homlokát a zavar ráncai barázdálták, és a csend hullámzása közepette Jacket elöntötte a rettegés.

– Nem számítottam rád, Jack. Nem kértem tőled, hogy térj vissza.

A hárfa egyszerre olyan súlyos lett Jack karjában, mintha egy malomkő lenne.

Továbbra is térdelve maradt, értetlen tekintettel nézett fel a lordra, a gondolatai összekuszálódtak. Nem Alastair írt neki, bár az ő pecsétgyűrűjét használta a levél írója.

Hát akkor ki hívott ide engem?

Bármilyen nagy is volt a kísértés, hogy elüvöltse magát csalódottságában, Jack hallgatott.

Válaszolt azonban neki egy villanásnyi mozgás. A szeme sarkából látta, hogy valaki felfelé lépdel az emelvényre. Mintha a faliszőnyeg holdfényes hegyei közül érkezett volna ide. Magas és karcsú termetű volt, viharfelhő-színű ruhát viselt, vállát vörös kockás kendő keretezte. A ruhája selymesen suhogott, miközben mozgott, és a térdelő Jack felé közeledett.

Jack rászegezte a tekintetét.

A fiatal nő orcája szeplős, a fejformája szögletes volt, magas járomcsontjának íve éles vonalú állkapocsban folytatódott. Nem volt igazán szép ettől, de arcvonásainak karakteressége tiszteletet parancsolt. Olyan kipirult volt az orcája, mintha a mellvértek között sétálgatott volna, dacolva a széllel. A haját, amely olyan színű volt, mint a hold, koronaszerűen összetűzött, bonyolult fonatokban viselte. Apró bogáncsokat tűzött a hajfonatai közé, amitől úgy nézett ki, mintha csillagok szóródtak volna rá. Mintha cseppet sem félt volna attól, hogy megperzselik a szikráikkal.

Jack az árnyékát látta benne annak a lánynak, aki valaha volt. A lányénak, akit egy kaotikus tavaszi éjszakán kergetett a dombokon át, és akivel vetélkedett egy maroknyi bogáncs miatt.

Adaira.

A lány ugyanúgy bámult rá, ahogyan Jack nézte őt.

Jack már túltette magát az első megdöbbenésen, aminek helyébe a felháborodás lépett, éspedig olyan heves lángolással, hogy levegőt sem kapott, amikor arra gondolt, mi mindent adott fel azért, hogy hazatérhessen. A címét, a hírnevét, az éveken át rendületlen odaadása és kemény munkája betetőzését. Mindez úgy foszlott semmivé, mint füst a szélben. És most kiderült, hogy mindezt nem a lordja kérésére adta fel, ami észszerű indok lett volna, hanem Adairáért és a szeszélyeiért.

És Adaira tudta, mit érez. Ismerte annak a vadóc fiúnak a szívét, aki annak idején kergette őt. Csakhogy most érettebb fejjel és még elszántabban állt előtte.

És éreznie kellett Jack egyre erősödő haragját is.

Adaira szája rideg, diadalittas mosolyra húzódott.

3. FEJEZET

Jack Tamerlaine.

Így üdvözölte őt Adaira. A hangja cseppet sem hasonlított arra, mint amilyenre emlékezett; ha a sötétben hallotta volna, azt feltételezte volna, hogy egy vadidegen szólította meg.

– Micsoda meglepetés, hogy itt látlak!

Jack azonban egy szót sem szólt. Nem mintha nem mert volna megszólalni, de nem volt hajlandó félrekapni a tekintetét, miközben mélyen egymás szemébe néztek.

Adaira azonban a jelek szerint alig várta, hogy megtegye.

– Á, el is felejtettem, hogy ti ketten régi barátok vagytok – jegyezte meg Alastair elégedetten.

Kinyújtotta a kezét a lánya felé, mire az még közelebb húzódott hozzá – olyan közel, hogy az árnyéka szinte rávetült Jackre, akinek testtartása engedelmességet fejezett ki.

– Valóban – nyugtázta Adaira, elkapva a tekintetét Jackről, hogy egy lágyabb, őszinte mosollyal ajándékozza meg az édesapját. – Újra meg kellene ismertetnem őt a szigettel, hiszen olyan hosszú ideig volt távol innen.

– Nem hinném… – kezdett tiltakozni Jack, de Alastair felhúzott szemöldökkel nézett rá.

– Szerintem nagyon jól hangzik ez a terv – mondta a nagyúr. – Persze csak ha nincs ellenedre, Jack?

Nos, neki nagyon is ellenére volt. Mégis megrázta a fejét, és lenyelte a szavakat, amelyek tüskékként akadtak a torkán.

– Remek.

Adaira ismét azt az éles mosolyát villantotta felé.

Észrevette Jack hangjában a változást – a kellemetlen érzést, amit kiváltott belőle. De úgy tűnt, ez teljesen hidegen hagyta. Nem is érdekelte. Sőt, szinte örült neki, és intett Jacknek, hogy álljon fel, mintha hatalmában állna parancsolni neki. És mégis, nem így volt? Rávette, hogy megszegje kötelezettségeit, és hazasiessen.

Lehet, hogy az elmúlt évtizedben a szárazföldön élt, hogy bárddá váljon, és elfelejtse a Cadence-hez fűződő kötelékeit. De abban a pillanatban, amikor Adairára nézett, Jacknek eszébe jutott, hogyan nőtt fel. Úgy érezte, a vezetékneve köpönyegként borul rá, és tudta, hogy a hűség a lelke mélyén Adairához és a családjához fűzi.

Jack felállt.

– Remélem, hamarosan megtiszteled a csarnokomat a zenéddel, Jack – mondta Alastair, elfojtva egy mélyről jövő köhögést.

– Megtiszteltetés lenne számomra – felelte Jack.

Az aggodalma csak fokozódott, amikor Alastair a szája elé kapta az egyik ujját, a szeme önkéntelenül lecsukódott, mintha fájlalná a mellkasát.

– Menj és pihenj le, apa! – kérte Adaira, megérintve a karját.

Alastair visszanyerte a nyugalmát, leeresztette a kezét, és a lányára mosolygott.

De ez a mosoly fáradt volt, inkább csak látszat. Homlokon csókolta Adairát, mielőtt elindult.

– Gyere velem, Jack!

Adaira megfordult, és besétált egy titkos ajtón, amit Jack eddig még észre sem vett. Az indulattól vezérelve nem volt más választása, követte a lányt az elágazó folyosókon keresztül. Tekintetét szőke fonataira és a bogáncsokra szegezte, amelyeket ékszerként viselt.

Tudnom kellett volna, hogy ő volt az.

Jackből kis híján kiszaladt egy fanyar nevetés, de végül magába fojtotta, amint Adaira bekalauzolta a belső kertbe. Jack hirtelen megtorpant a mohával borított járólapokon, kis híján nekiment a lánynak. Adaira régen magasabb volt nála. Jack örömmel állapította meg, hogy mostanra egy tenyérnyivel fölé nőtt.

Fürkésző szemmel figyelte, ahogy a lány szembefordul vele. Hallgattak, a levegő feszültségtől vibrált közöttük.

– Nem jöttél rá, hogy én írtam neked – jegyezte meg a lány végül, nem titkolva, milyen jól szórakozik a helyzeten.

– Meg sem fordult a fejemben – felelte Jack csípős hangon. – Bár azt gondolhattam volna, hogy nem átallod aláhamisítani apád aláírását. Jól sejtem, hogy a pecsétgyűrűt is leloptad a kezéről? Akkor művelted ezt vele, amikor aludt? Vagy elkábítottad? El kell ismernem, nagyon alapos munkát végeztél, különben nem állnék most itt.

– Akkor nagy megkönnyebbülés, hogy ilyen sok munkát fektettem bele – mondta a lány olyan nyugodtan, hogy az kizökkentette Jacket nehezen fenntartott lelki egyensúlyából.

Rádöbbent, hogy Adaira a legrosszabbat hozta ki belőle: úgy viselkedett, mintha ismét csak tizenegy éves lenne. A megdöbbenéstől dühös csendbe burkolózott, attól tartva, hogy kiszalad valami a száján, amit később megbánna. Egészen addig így is volt, amíg Adaira hozzá nem tette:

– Nem hívtalak volna haza, ha nem lenne valamilyen célom veled.

– Célról beszélsz? – kérdezte Jack, és közelebb lépett hozzá. Érezte a levendula halvány illatát, amely a lány bőréből párolgott. Látta a mogyoróbarna gyűrűt kék íriszű szemében. – Hogy merészelsz így játszadozni velem, amikor emiatt megszegem a kötelezettségeimet és nem tudom teljesíteni a feladataimat? Szemernyi bűntudat nélkül félbeszakítottad az életemet?! Mit akarsz tőlem, Adaira? Mit akarsz? Áruld el nekem, hogy megtehessem, és aztán eltűnhessek innen!

Adaira megőrizte a nyugalmát, de feszülten bámult rá. Jack már-már úgy érezte, mintha átlátna rajta – át a húsán, a csontjain és az erein, egészen lénye lényegéig. Mintha azt méricskélné, mennyit is érhet. Jack arrébb lépett, mert feszélyezte Adaira feszült figyelme és feltűnő hallgatása. Milyen rideg és nyugodt tudott maradni szemben az ő parázsló haragjával! Mintha pontosan úgy reagált volna erre a helyzetre, ahogyan Adaira előre eltervezte.

– Sok mindent kell elmondanom neked, Jack. De semmiről sem beszélhetek idekint a szabadban, ahol a szél kilophatja a szavakat a számból – mondta, majd arra kérte Jacket, hogy tartson vele. Elindultak a kanyargós kerti ösvényen. – Rég láttalak utoljára.

Jack nem szeretett volna legutóbbi találkozásuk utolsó pillanataira gondolni, de ez elkerülhetetlen volt, mert Adaira pontosan úgy nézett rá, hogy biztosan eszébe jusson.

Ráadásul ide vezette őt, a kertbe, ahol az a bizonyos jelenet történt.

Utoljára aznap este látta Adairát, mielőtt elhagyta volna Cadence-t. Mirin Alastairrel és Lornával beszélgetett akkor a kastélyban, és Jack rosszkedvűen, sőt, dühösen barangolt a közelükben, így tévedt be a csillagfényes kertbe. Adaira természetesen épp ott tartózkodott. Jack erre kavicsokat kezdett dobálni a rózsabokrokon keresztül, amivel előbb megijesztette, majd bosszantotta a lányt, egészen addig, amíg észre nem vette, hol bújt el.

Adaira azonban nem úgy reagált rá, mint várta, vagyis nem szaladt el, hogy beárulja. Ehelyett elkapta Jack tunikáját, és provokálta, úgyhogy a végén már a földre kerülve birkóztak egymással az indák és a virágok között, összetörve a növényeket és bepiszkítva a ruhájukat. Jacket meglepte a lány erős fizikuma, és az is, hogy milyen elszántan küzdött vele, mintha csak arra várt volna, hogy találjon valakit, akivel felveheti a versenyt.

A körmeit olyan mélyre mélyesztette Jackbe, hogy vérzett, a könyökével olyanokat vágott a bordái közé, hogy véraláfutásos lett tőle. A haja az arcába csapódott, miközben küzdöttek. Az egész bizarr érzéseket ébresztett Jackben.

Adaira úgy küzdött, mintha pontosan tudná, mit érez az ellenfele. Mintha ők ketten egymás tükörképei lettek volna. De ez nevetséges feltételezésnek tűnt, hiszen vele ellentétben a lánynak mindene megvolt. Őt imádták, Jacket pedig megalázták. A lány a klán szeme fénye volt, a fiú pedig púp a hátukon. És amikor erre gondolt, új erőre kapott, és mindenáron győzni akart, miközben maga alá gyűrte Adairát a kerti ösvényen. De amikor látta, hogy a benne tomboló düh ott villog a lány szemében is, meggondolta magát. Majd Adaira megszólalt…