részlet

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Ross King: The Bookseller of Florence. Vespasiano da Bisticci and the Manuscripts that Illuminated the Renaissance. Chatto & Windus, an imprint of Vintage, London, 2021.

Vintage is part of the Penguin Random House group of companies.

Copyright © Ross King 2021

Magyar kiadás © Park Kiadó, Budapest, 2024

Hungarian translation © Makovecz Benjamin, 2023

Minden jog fenntartva

A fordító köszönetet mond dr. Légrádi József és Szitás Erzsébet segítségéért.

A kiadó köszönetet mond Baranyi Péternek az idézetek pontos lelőhelyének fellelésében nyújtott segítségéért.

Borító © Illuminated page from Plato’s Dialogues by Plato (428–347 BC) translated into Latin (Divini Platonis Opera omnia Marsilio Ficino interprete) by Marsilio Ficino (1433–1499), 15th century

© NPL – DeA Picture Library / Bridgeman Images

Alphabet: miniaturated letter Q, 15th century

via Cultiris Kulturális Képügynökség

Simonetta Brandolini d’Addának

Minden gonosz szülőanyja a tudatlanság.

Az írók azonban fényt hoznak a világba, és elűzik a sötétséget.

Vespasiano da Bisticci

Tartalom

Térkép

1. A Könyvkereskedők utcája

2. A múlt tiszta ragyogása

3. Csodálatos kincsek

4. Az Arno-parti Athén

5. Napkeleti bölcsek

6. Vespasiano mangiadore

7. Antik betűk

8. Befolyásos barátok

9. Görögország bukása

10. Egy csodálatos férfiú

11. A király dekádjai

12. A méltóság és kiválóság bukása

13. Platón szelleme

14. Uomini da bene e letterati

15. Hermész Triszmegisztosz

16. Az írás isteni módja

17. A legnagyszerűbb könyvtár az ókor óta

18. A második eljövetel

19. Florentinis ingeniis nil ardui est

20. Pro communi doctorum virorum comodo

21. Apud Sanctum Iacobum de Ripoli

22. Fordul a szerencse

23. Quomodo ceciderunt robusti

24. A feledés földje

25. Otranto siratása

26. Bocsáss meg nekünk, és szabadíts meg a gonosztól

27. A nagy együttállás

Epilógus: Elűzni a sötétséget

Színes képmelléklet

Köszönetnyilvánítás

Az illusztrációk forrásai

Válogatott bibliográfia

Jegyzetek

Név- és tárgymutató

1. fejezet A Könyvkereskedők utcája

A Könyvkereskedők utcája, a Via dei Librai – Firenze tengelye – a város közepén fut délről a városháza, északról a székesegyház között. Az 1430-as években éltek itt szabómesterek és rőfösök, egy-egy kádár, borbély, mészáros, pék, sajtkészítő, néhány írnok, egy illuminátor, két festő, akik egy műtermen osztoztak, és egy pianellaio – papucskészítő. A keskeny utca azonban arról kapta a nevét, hogy egész hosszában leginkább könyv- és papírkereskedők – cartolaiók – boltocskái sorakoztak.

Azokban az időkben a Könyvkereskedők utcájában nyolc cartolaio kínálta portékáját, a közeli papírkészítőknél beszerzett, különféle méretű és minőségű papírt (carta). Árultak még pergament is, amit a szomszédos utcákban lévő műhelyeikben, messzire bűzlő fakádakban áztatott borjú- vagy kecskegidabőrből készítettek a mesterek. A cartolaiók azonban valami egészen mással is foglalkoztak: kéziratok készítésével és árusításával. A vásárlók vehettek náluk másodkézből való köteteket, vagy bérelhettek egyet-egyet, hogy másolót fogadjanak, és újabb példányt készíttessenek róluk; bőrbe vagy vastag kartonlemezbe kötött, igény szerint akár illusztrált, képekkel vagy festett és aranyfüsttel gazdagított mintákkal ékes könyveket. A cartolaiók voltak Firenze kézirat-kereskedelmének főszereplői: ők voltak a könyvárusok, könyvkötők, papírkereskedők, illusztrátorok és könyvkiadók. Egy vállalkozó kedvű cartolaio dolgozhatott, foglalkozhatott, veszekedhetett és üzletelhetett az írnokoktól kezdve az illuminátorokon, pergamenkészítőkön és aranyfüstkészítőkön át olykor egészen magukig a szerzőkig mindenkivel.

A firenzeiek ugyanolyan nagyszerűen értettek a könyvkészítéshez, mint a gyapjúhoz vagy a bankárkodáshoz. A piacra nemigen lehetett panasz, a városban sokan szívesen vásároltak könyveket. Firenzében az emberek jelentős hányada – tíz felnőtt közül hét – tudott írni-olvasni, vagyis többen, mint bárhol másutt – Európa más városaiban a 25 százalékot sem érte el az írásbeliség.1 1420-ban egy firenzei kelmefestő könyvesszekrényében ott voltak Dante művei, egy kötet Dante kortársa, Cecco d’Ascoli költeményeivel és Ovidius versei is.2 Ezek a művek jórészt nem latin nyelvűek voltak, hanem a helyi toszkán dialektusban (lingua Fiorentina) íródtak, ám nagyon is tiszteletre méltó kis könyvtárat jelentettek egy olyan ember otthonában, aki Firenze egyik legalantasabbnak tartott mesterségét műveli. Még a lányok többsége is megtanult írni-olvasni, annak ellenére, hogy a szerzetesek és egyes erkölcscsőszök nem győztek figyelmeztetni a dolog rettenetes veszélyeire. Egy gyapjúkereskedő azzal büszkélkedett, hogy a két leánya úgy ír és olvas, mint bármelyik férfiú.3

Az egyik legnagyobb könyvkereskedés a Via del Palagio sarkán állt, a Via dei Librai északi végének közelében, ahol a főbíró palotájának komor falai néztek szembe a Badia nevű apátság elegáns homlokzatával. A tulajdonos, Michele Guarducci 1430 óta bérelte az üzletet az apátságtól évi tizenöt forintért1 és egy font gyertyaviaszért.4 A bolt két helyiségből állt, az egyik bejárata éppen szemben volt a Badia kapujával, a másik a déli oldalon a Via del Palagióra nyílt, kilátással a Palazzo del Podestà vaskos és félelmetes tornyára – az épület ma a Museo Nazionale del Bargellónak ad otthont.5 Firenze legkiválóbb elméi közül reggelenként jó néhányan összegyűltek a palazzóval szembeni sarkon, alig pár lépésnyire Guarducci boltjától, hogy filozófiai és irodalmi kérdésekről vitázzanak. A város ebben az időben híres volt az itt élő írókról, különösen az irodalmárokról és a filozófusokról (a philosophos szó jelentése: ’a bölcsesség kedvelője’); azokról a férfiakról, akik a régmúlt idők, kivált a görög és a római kor felhalmozott tudását vizsgálták és rostálgatták nagy felkészültséggel és hozzáértéssel. Sok, évszázadokon át elfeledettnek hitt ókori szöveget, például Cicero és Lucretius műveit csak a közelmúltban fedezték fel óriási örömmel és lelkesedéssel Poggio Bracciolini és más firenzeiek.

A Könyvkereskedők utcája (Via dei Librai) a mai Via del Proconsolo része. Balra a Bargello a tornyával, jobbra a Badia kapuja

Poggio egyike volt azoknak, akik rendszeresen találkoztak Guarducci boltja közelében, azon a bizonyos utcasarkon. Ő és barátai kéziratok után kutatva mindig is nagy kedvvel böngészgették a könyvárusok kínálatát, de az 1430-as években csak kevesen találtak különösebben érdekes zsákmányt Guarduccinál. A kicsiny vállalkozás foglalkoztatott ugyan egy tehetséges illusztrátort, de az üzlet bérleti szerződésében csak a cartolaio e legatore – papírkereskedő és könyvkötő – meghatározás szerepel,6 és elsődleges profilja nem a homályos és izgalmas görög és latin művek felkutatása és árusítása, hanem valami sokkal hétköznapibb dolog: a kéziratok kötése volt. A boltocska a sokféle papír és pergamen mellett alaposan fel volt szerelve csatokkal, díszszegecsekkel, falapokkal, kalapácsokkal és szögekkel, meg bársonnyal és borjúbőrrel bálaszám. A belépőt a kalapácsok dübögése és a fűrészek krákogása üdvözölte.

A dolgok azonban változóban voltak. 1433-ban Guarducci felvett egy új kisinast, a tizenegy esztendős Vespasiano da Bisticcit, és ezzel megkezdődött a fiúcska hosszú és bámulatos könyvkészítői és „tudáskereskedői” pályafutása. A firenzei irodalomkedvelők lassan már nem az utcasarkon, hanem a könyvkereskedésben gyülekeztek. A cartolaiók – pergamenlapok, lúdtollak, íróasztal fölé görbedő írnokok, elegáns könyvtárak és olvasóállványokhoz láncolt vastag, súlyos kötetek – világában Vespasiano azzá vált, amit egy bölcsességkedvelő férfiú rei de li librari del mondónak nevezett: „a világ könyvkereskedőinek királyává”.7

Születéséről nem maradtak fenn feljegyzések, de igen valószínű, hogy 1422-ben született, vagyis néhány évvel azután, hogy Filippo Brunelleschi belefogott a valaha emelt leghatalmasabb ilyen szerkezet, a Santa Maria del Fiore kupolájának építésébe.8 A család a Firenzétől mintegy 15 kilométernyire délkeletre emelkedő sziklás hegyoldalon épült falucskáról, Santa Lucia a Bisticciről kapta a nevét. Atyja, a csak Pippo néven emlegetett Filippo da Bisticci oly sok más firenzeihez hasonlóan gyapjúkereskedéssel kereste a kenyerét. Pippo megosztotta az idejét a városban bérelt háza és egy attól nyolc kilométernyire délkeletre, Antella falu közelében lévő birtok között; ezen a kis dombtetőn búzát, árpát, babot, fügét, szőlőt és olajbogyót termesztett. 1404-ben eljegyzett egy tízesztendős kislányt, Mattea Balduccit, akitől idővel hat gyermeke: négy fia és két leánya született. Vespasiano a negyedik volt a sorban; szokatlan, császári neve (Firenzében az 1420-as években rajta kívül csak egyetlenegy Vespasiano élt) mintha azt jelezné, hogy szülei már születésekor megérezték: a gyermek nagy dolgokat fog véghez vinni.

Pippo 1426 elején bekövetkezett halála a bizonytalanság árnyékát vetette az ekkor még csak négyesztendős Vespasiano jövőjére. Mattea öt gyermekkel maradt özvegyen, és útban volt már a hatodik is. Az elárvult családot 250 forint adósság is terhelte – ebből 86-tal tartoztak Firenze leggazdagabb családjának, a Medicieknek. Komoly összeg volt, ha arra gondolunk, hogy a legjobban fizetett gyapjúfeldolgozó munkások egész évi fizetése legfeljebb évi 100 forintra rúgott, de a legtöbbjüké még az 50-et sem érte el.9 Mattea kénytelen volt egyre olcsóbb és olcsóbb szállásokra költözni, miközben reménytelenül próbálta visszafizetni férje adósságait. 1433-ban a hitelezők (egyikük éppen a legutolsó szállásadója) rátették a kezüket az antellai birtok egyes részeire is.

Vespasiano két évvel atyja halála után kezdte meg az iskolát. Firenzében a gyermekek 60-70%-a járt iskolába, vagyis sokkal nagyobb hányaduk, mint Európa más városaiban.10 Hat- és tizenegy esztendős kora között a többnyire csak botteghuzzának (műhelyecske) nevezett elemi iskolák egyikébe járt. Első olvasmánya minden valószínűség szerint egy Santacroce volt, egyszerű füzetke a kecske nyakabőréből készült, olcsó pergamenből. Ebből tanulta meg az ábécét és az olvasást a vulgáris toszkán dialektusban (a latin vulgus szó köznépet, gorombább értelmezés szerint csőcseléket jelent). Egy másik könyve a Babuino lehetett; a ’pávián’ jelentésű szó arra utalt, hogy a nebulók tanáraik majmolásával sajátítják el az olvasás tudományát. A firenzei kisiskolásokat folyamatosan el kellett látni ezekkel a könyvecskékkel, ami a cartolaiók számára megbízható, folyamatos keresletet jelentett.11

Azok a gyerekek, akik tizenegy évesen, a botteghuzza elvégzése után tovább szerettek volna tanulni, vagy középiskolába mentek, ahol a latin nyelvű irodalmat tanulmányozva készültek fel a jogi vagy egyházi pályára, vagy az úgynevezett abakusziskolába, ahol elsősorban a firenzei kereskedők számára nélkülözhetetlen számolási ismeretekre oktatták őket. Ha Pippo nem távozik az élők sorából, nem hagy a családra súlyos adósságot, és Mattea nem marad magára öt gyermekével, Vespasiano kétségkívül a gimnáziumban folytatta volna tanulmányait, négy éven át szíva magába a latin irodalmat, hogy aztán talán még az egyetemre is eljusson.

A sors azonban mást tartogatott számára. 1433 körül, a család nyomorúságának legmélyén Vespasiano félretette a tankönyveket, és tizenegy évesen dolgozni kezdett – ámde atyjától eltérően nem a gyapjúkereskedelmet választotta, hanem fogta magát, és elindult a Könyvkereskedők utcája felé.

A könyvkötés lehetett az első feladat, amibe Vespasiano Michele Guarducci könyvkereskedésében beletanult. Ez volt a könyvgyártás utolsó művelete; az írnok által elkészített több tucat vagy több száz pergamenlapot a megfelelő sorrendben egymásra helyezték, egy fakeretbe szorítva finom bőrszíjakkal összefűzték, végül pedig megfelelő védelmet nyújtó fatáblák közé rögzítették. Ezután a táblákat a vásárló igénye szerint bőrrel borították, és különleges szerszámokkal kialakított mintákkal vagy kidomborodó fémfelirattal ékesítették. Ha a könyv értéke és rendeltetése úgy kívánta – például ha egy apátság könyvtárába vagy templomi szószékre szánták –, még láncot is erősítettek hozzá, hogy biztonságosan a polchoz vagy a pulpitushoz lehessen rögzíteni.

Jost Amman könyvkötőket ábrázoló fametszete Hans Sachs Das Ständebuch című könyvéből (1568)

Mindezek a műveletek testi erőt, türelmet és pontosságot kívántak. A bükkfa táblákat fejszével vagy fűrésszel kellett a megfelelő formára alakítani, majd simára gyalulni; a pergamenlapokat hegyes fúróval kilyukasztani, a szélüket összeilleszteni, aztán anélkül, hogy kihasasodnának, kalapáccsal a helyükre noszogatni. Nem meglepő, hogy a könyvkötők egyik, több mint száz évvel későbbi ábrázolásán két igencsak izmos legényt látunk, körülöttük pedig szép rendben sorakoznak reszelők, fejszék, gérvágó fűrészek, kalapácsok, szorítók, tűzőkeretek és mindenféle bőrmegmunkáló eszközök.

Vespasiano kétségkívül jeleskedett ezekben a munkákban. Később egyebek mellett az általa készített könyvek (a legértékesebbeket vörös bársonyba kötötte) kimagasló minőségéről is híres lett. Úgy tűnik, Guarducci éppily fontosnak tartotta azt is, hogy a fiú vonzó személyisége egyenesen elbűvölte a vásárlókat. Élt benne ezenfelül a kíváncsiság és a tudásvágy; nemcsak a kötések és a láncok érdekelték, hanem a könyvek tartalma is – hamar odáig fejlődött, hogy már nem csupán kereskedelmi jellegű kérdésekről tudott szót érteni az ügyfelekkel.

Alig néhány évvel azután, hogy megérkezett a Könyvkereskedők utcájába, Vespasianót megkedvelték, és barátsággal kezelték a legtekintélyesebb firenzei, sőt más városokból való bölcsességkedvelők is, akik rendszeresen találkoztak azon a nevezetes utcasarkon. A fiú igen szerencsés időben állt munkába Guarduccinál, azokban az években, amikor bizonyos politikai események sok fontos és hírneves látogatót vonzottak Firenzébe. Abban is szerencsés volt, hogy éppen ebben az időszakban számos, évszázadok óta elveszettnek hitt kéziratot fedeztek fel, a pápák és a világi uralkodók pedig hatalmas könyvtárakat hoztak létre, ahol a könyvek nem csupán szépséges dísztárgyakként hízelegtek gazdáik hiúságának, hanem kincset érő tudás tárházai voltak, amelyekből mások is tanulhattak és meríthettek.

A városban élő írnokok, tudósok és könyvkereskedők a tudomány forradalmának élvonalában álltak. A „firenzei reneszánsz” kifejezés a szépséges freskókat és oltárképeket, erőt sugárzó pózokba merevedett, hófehér márványszobrokat és a város székesegyházának égetett narancsvörös kupoláját juttatja eszünkbe – mind a város szédületes tehetségű festőinek, szobrászainak és építészeinek alkotásai. Az elkövetkező századok számára azonban éppily fontosak, ha nem még fontosabbak voltak a gondolkodók; ahogy egy későbbi megfigyelő fogalmazott: azok a „bölcs és bátor emberek”, akiknek a város „minden pompáját köszönheti”.12 Ezek az emberek a kéziratvadászok, tanítók, írnokok, tudósok, könyvtárosok, jegyzők, papok és könyvárusok voltak – könyvmolyok, akik lefújták a port egy évezred történelméről, és megpróbáltak elképzelni és megalkotni egy másik világot: az önzetlen hazafiság, a barátság, a hűség, a kifinomult gyönyörűségek, a bölcsesség és a helyes kormányzás, az igazságosság, a hősiesség és a politikai szabadság világát, amelyben egy jobb társadalom polgárai élhetik a lehető legteljesebb és legboldogítóbb életet.

Elsők között egy bíborosnak, bizonyos Giuliano Cesarininek tűnt fel az értelmes fiúcska, és ő keltette fel benne az érdeklődést a bölcs és bátor emberek varázslatos társasága iránt. Vespasiano 16 esztendős lehetett, amikor Michele Guarducci könyvesboltjában megismerkedtek.

Cesarini bíboros kiemelkedő tudós és tanárember volt, korábban a jogtudomány professzora a nagy tekintélyű Padovai Egyetemen. Régi, nemes római családból származott, de diákkorában igen szegényen élt; a tankönyveit saját magának kellett lemásolnia, mert nem volt annyi pénze sem, hogy megvásárolja őket, és amikor gazdag családok gyermekeinek házitanítója lett, a fényes estélyek után összegyűjtögette a gyertyacsonkokat, hogy sötétedés után is olvashasson és tanulhasson – a tudás megszerzéséhez azokban az időkben nemcsak könyvekre volt szükség, hanem jó sok gyertyára is.

Cesarini ennélfogva mindig éberen figyelte azokat az ifjakat, akiknek az anyagi lehetőségei fordított arányban álltak szellemi képességeikkel; természetes, hogy észrevette a tehetséges és lelkes Vespasianót, és szoros, bizalmas kapcsolat bontakozott ki köztük – egyfelől a könyvkötő műhelyben dolgozó legényke, másfelől a negyvenes éveiben járó bíboros között, aki a pápa megbízásait teljesítve Oxfordtól Krakkóig beutazta Európát. Egy szép napon szédítő ajánlatot tett Vespasianónak: fedezi tanulmányainak minden költségét, ha papnak áll. Tizenöt napot adott neki, hogy átgondolja a dolgot, és a kitűzött napon eljött a válaszért. „Megmondtam neki, hogy nem akarok pap lenni” – idézte fel később Vespasiano. A bíboros nagylelkűen viselte a visszautasítást. „Azt válaszolta, hogy ha valaha is a segítségemre lehet, megteszi.”13

Cesarini bíboros nem tudta beváltani az ígéretét, mert néhány évvel később elesett egy, a törökökkel vívott csatában Kelet-Bulgáriában. Holttestét nem találták meg. Barátja, a pápai közigazgatási hivatal tisztviselője, a tudós Poggio Bracciolini őszentsége jelenlétében mondta el a gyászbeszédet a Rómában megtartott temetési szertartáson. Talán éppen Poggio volt az, aki először vitte el a bíborost Guarducci könyvesboltjába, és mutatta be neki a fiatal Vespasianót. Vidéki származású volt, atyja fűszerkereskedő; egy kis faluban született Firenzétől vagy 50 kilométernyire délkeletre, de a nevét mindig így írta alá: „Poggio Florentinus” – büszkén vallotta magát ahhoz a városhoz tartozónak, ahol húszesztendős korában, a zsebében alig néhány soldóval megkezdte tanulmányait. Jegyző lett, rövid ideig írnokként kereste a kenyerét, aztán Rómába ment, és a Kúriánál kapott állást; unalmas munkát végzett hitvány fizetésért, és közben „a civilizáció tülekedésétől mentes életről” álmodozott, meg rengeteg szabad időről, hogy könyveket írhasson, sőt talán még gyűjthessen is.14

Azokban a kezdeti időkben gyakran látogatta a boltot Poggio barátja, Niccolò Niccoli is, aki Cesarini bíboroshoz hasonlóan soha nem volt rest támogatni a szerény anyagi helyzetben lévő ifjú diákokat. Vespasiano már 1433-ban vagy 1434-ben találkozott vele. Niccoli ekkor a hatvanas éveinek végén járt; kifinomult ízlésű, kövér, de csinos férfiú volt, és mindig hosszú, szilvakék köntöst viselt. Ebédre hívta otthonába az ifjú könyvkereskedőt, akit teljesen elkápráztattak a gyönyörű bútorok, márványszobrok, antik vázák, mozaikberakású asztalok, ókori feliratok, egy világtérkép és a legkiválóbb mesterek festményei. „Egyetlen firenzei házban sincs ilyen szépséges berendezés”15 – írta később elragadtatva.

Niccoli (akit Poggio – noha erre a címre nem kevesen tarthattak volna igényt – „Firenze legtanultabb polgárának”16 nevezett) minden bizonnyal felvillanyozó hatással volt az ifjú könyvárusra. Ez a férfiú Firenze egyik csodájának számított; Vespasiano később megjegyezte: az idelátogatók „nem is hitték el, hogy valóban jártak a városban, amíg nem látták Niccoli házát”, amely a San Lorenzo-templom közelében állt, kőhajításnyira a székesegyháztól.17 Szívélyes kapcsolatot ápolt Brunelleschivel, aki épp ekkoriban fejezte be a hatalmas kupola építését, és barátjához hasonlóan ő is érdeklődött az építészet iránt. Megmászta az ókori fürdők és amfiteátrumok romjait, és fáradságot nem sajnálva megmérte az oszlopok arányait vagy megszámlálta a templomok lépcsőfokait. Baráti viszonyt tartott fenn Donatellóval és Lorenzo Ghibertivel is. „Soha nem nősült meg – írta róla később Vespasiano –, hogy semmi se hátráltassa tanulmányaiban”, noha harminc éven át egy éles eszű és tüzes szeretőnél, bizonyos Benvenutánál „elégítette ki testi szükségleteit”.18 Öt öccse egyikétől rabolta el a lányt, a férfi pedig ősi és igen visszataszító megtorlást követelt: Benvenutát meztelenre vetkőztették, és a piazzán nyilvánosan megkorbácsolták. Az eset nem javított a fivérek amúgy sem felhőtlen kapcsolatán, Niccolinak ugyanis szokása volt eladogatni a családi befektetéseket (atyjuk vagyonos gyapjúkereskedő volt), hogy a pénzből kéziratokat vásárolgasson.

Niccoli legféltettebb kincse és legnagyobb büszkesége a könyvtára volt; „könyvfalánk”19 – jegyezte meg róla egy barátja igen találóan. Körülbelül nyolcezer kézirat, vagyis a korabeli Európa egyik legnagyobb és legértékesebb gyűjteménye volt a birtokában. Saját állítása szerint „nagy igyekezettel és kitartással [gyűjtötte a kéziratokat] már serdülőkorában is”,20 amikor abbahagyta a munkát atyja gyapjúkereskedésében, és végleg a tanulmányainak szentelte magát. Az értékes kötetek között volt száznál is több görög kézirat, némelyik ötszáz évnél is régebbi: Platón és Arisztotelész művei, az Iliász és az Odüsszeia példányai, Arisztophanész komédiái, valamint Euripidész és Aiszkhülosz tragédiái. Jóval magasabb volt a latin nyelvű művek száma: egyedül Szent Ágostontól 34 kötet, illetve a Szentírás 16 kötete. A kéziratok között voltak ókori geográfiai, asztronómiai és orvostudományi munkák, valamint a lovak és szarvasmarhák gondozásával kapcsolatos értekezések. Volt még egy kötetre való szláv egyházi ének, meg örmény és arab nyelvű szövegek is.

Ám az egész könyvtárban nem akadt egyetlen olasz, vagyis a Niccoli szerint elviselhetetlenül fülsértő köznyelven íródott alkotás sem. Még Dante művei sem kerülhettek be a gyűjteménybe, mert Niccoli úgy vélte, hogy az Isteni Színjáték lapjai egyébre nem, csakis hal meg hentesáru csomagolására alkalmasak. Csaknem ugyanilyen rémesnek tartott mindent, amit az előző ezer évben latinul írtak, mert Cicero pompás és gazdag, a római civilizáció legjobbjait idéző nyelvét elkorcsosította a keresztény írók ügyetlen tolla és bárdolatlan nyelvezete. Neki is látott egy, az itáliai ifjakat helyes latinságra oktató könyv megírásának, ám befejeznie nem sikerült, mert – mint Vespasiano megjegyezte – „kifinomult lángelméje soha nem volt elégedett azzal, amit alkotott”.21

Sok más dolog is sértette a kényes ízlésű Niccoli érzékenységét. A középkori írnokok elkövették azt a vétséget, hogy szögletes, esetlen, összepréselt és olykor egymásra is csúszó betűket rajzoltak, az ilyen íráskép pedig nemcsak csúf volt, hanem sokszor még a gyakorlott olvasók számára is kisilabizálhatatlan. Ahogy Cicero emelkedett latinságának és az ókori római építészet elegáns és fegyelmezett egyszerűségének feltámasztására vágyott, Niccoli ugyanúgy reménykedett abban, hogy létrehozhatja és elterjesztheti azt, amit a hasonló célokat maga elé tűző Poggio „az antikvitást felidéző írásmódnak”22 nevezett – egy csinos és dekoratív kézírást, amit mindkettejük meggyőződése szerint az egykori rómaiak használhattak. Könyvtárának számos darabját, például Cicero, Lucretius és Aulus Gellius munkáit maga másolta le takaros, előredőlő betűivel; ezekkel a kéziratokkal Vespasiano szerint „a legnagyszerűbb másolónak” is bizonyult.23

Ülni Niccoli hófehér abrosszal leterített étkezőasztalánál, enni a porcelántányérokból, inni a kristálypoharakból és hallgatni, amint a mester Brunelleschiről mesél, vagy a többi vacsoravendéggel vitatkozik arról, hogy Platón volt-e a nagyobb filozófus vagy Arisztotelész, aztán gyönyörűséggel lapozgatni vendéglátójuk társaságában a könyvtár kincseit – az ifjú Vespasiano kétségkívül felismerte, hogy alig egy-két év leforgása alatt valóban istenáldotta, ragyogó elmék társaságába sikerült keverednie. „Ez volt – sóhajtott fel jóval később – az aranykor.”24

Niccolò Niccoli jellegzetes, előredőlő kézírása

Vespasiano évtizedekkel később írta ezeket a sorokat, amikor Niccoli, Poggio és a többi bölcsességkedvelő, akik megismertették vele a régi kéziratok varázslatos világát, már rég nem voltak az élők sorában. Ebben az aranykorban tanúja lehetett mindazon csodák megszületésének, amiket Firenze festői, szobrászai és építészei megalkottak – olyan férfiak, mint Brunelleschi vagy Donatello, „akik művei – írta – ott vannak mindannyiunk szeme előtt”.25 Kis könyvkereskedéséből az évtizedek során megfigyelhette a város életét meghatározó vagy fenekestül felforgató változásokat: politikai cselszövéseket, merényleteket, járványokat, háborúkat, megszállást, vérfagyasztó gyilkosságokat és „a szélsőséges kegyetlenség rémtetteit”.26 Az átélt borzalmak a képzeletében élő Firenze varázslatos világát azzá változtatták, amit elkeseredésében egy ízben „a feledés földjének” nevezett.27

Nagy változások mentek végbe és jelentős újítások is születtek Vespasiano mesterségében, a tudás létrehozásában és terjesztésében is. Miközben a világ könyvkereskedőinek királya nagyságának delelőjén járt, pápáknak és uralkodóknak készített káprázatos szépségű, arannyal és ezüsttel díszített kéziratokat tollal és tintával, az Alpoktól északra, a Rajna partján egy Johannes Gutenberg nevezetű aranyműves fémből formált betűkkel nyomott szövegeket papírlapokra; az írást nyomtatással váltotta fel, a pergamen fölé hajló írnok ősi mesterségét az öntés és nyomtatás gépies műveletévé változtatta, és százával, ezrével hozta létre a tudást tartalmazó köteteket. Új, másféle korszak volt születőben.

Felelős kiadó Tönkő Vera

A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Elekes Dóra

Szerkesztette Szalay Marianne

A szöveget gondozta Pávay Andrea és Lovass Gyöngyvér

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

A borítót az eredeti felhasználásával készítette Váradi Zsolt

Tördelte Kaposvári Franciska

ISBN 978-963-355-988-8

Elektronikus változat

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Sorts Mill Goudy – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn – SIL Open Font License