bővített, átdolgozott kiadás

— részlet —

jelenkor

© 2022 Orvos-Tóth Noémi
© 2025 Jelenkor Kiadó, Budapest
A Jelenkor Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.

Borítóterv © Tillai Tamás
Borítófotó © Adrian Hillman/Getty Images

A tárgyalt esetek, bár mind valós személyek életeseményein alapulnak, olyan változtatásokon mentek keresztül, hogy egyetlen kliens se legyen felismerhető; ezenfelül pedig minden történet közlése az érintettek engedélyével történik.

Harmadik, bővített és átdolgozott kiadás
ISBN 978 963 518 230 5

Felelős kiadó Nagy Boglárka
Felelős szerkesztő Sárközy Bence
A szöveget gondozta Nádor Zsófia és Szenderák Bence
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Olíviának

Bevezetés

Amikor felkeres valaki, és elkezdünk beszélgetni az elakadásairól vagy élete visszatérő negatív mintázatairól, általában hamar felsejlik, hogy csak akkor tudunk továbbhaladni, ha előbb visszamegyünk az időben. Van, akinek elsőre ez furcsának vagy akár érthetetlennek tűnik. Élénken emlékszem egy férfira, aki néhány éve eljött hozzám, és az óráját babrálva, bizalmatlanul méregetett. Akkor már negyedik alkalommal hívta ki a mentőket, vagy vitette magát a feleségével a sürgősségi osztályra, mert azt hitte, szívinfarktusa van. Az orvosok minden alkalommal megnyugtatták, hogy „téves riasztás” volt, majd néhány életmódtanács – fogyasszon kevesebb sót, mozogjon többet – kíséretében engedték el. Az utolsó alkalommal azonban az orvos megpaskolta a hátát, majd így szólt: Figyeljen ide, az Ön szíve teljesen rendben van! Menjen inkább pszichológushoz!

Így hát felkeresett, és ott ült velem szemben, hogy kiderítsük, mi okozhatja a pánikrohamokat, és mit tehetünk ellenük. Ám még mielőtt elkezdtünk volna beszélgetni, szigorúan kikötötte, hogy a múltat ne bolygassuk. Én optimista ember vagyok, szeretek előretekinteni, inkább a jövővel foglalkozzunk! – mondta.

Gyakran találkozom hasonló fenntartásokkal, mert a többség elképzelése szerint mivel a múltat már úgysem lehet megváltoztatni, felesleges foglalkozni vele. Ez abból a meggyőződésből fakad, hogy régi sebeink csak akkor gyógyulnának be, ha képesek lennénk átírni addigi életünk történetét. Mivel ez lehetetlen, ezért nem érdemes bolygatni a múltat. „Ami volt, elmúlt, ne törődj vele!” – hangzik el sokszor a jó szándékú tanács. Ez azonban tévedés. Azt, ami megtörtént, tényleg nem tudjuk „visszacsinálni”, ám ha megismerjük, az sokat segíthet, hogy a jelenünket és a jövőnket másképp alakítsuk. Winston Churchillt idézve: „Minél messzebbre nézel hátra, annál távolabbra látsz előre.” A múlttal törődni kell, mert csakis alapos ismerete vértezhet fel minket a jövő kihívásaival szemben. Persze gyakran nem könnyű felismerni az összefüggéseket. Kétkedve kérdezhetjük: ugyan, mi közük az évtizedekkel ezelőtti történéseknek a mai szenvedésünkhöz? A legtöbb esetben azonban kiderül, hogy nagyon is sok közük van hozzá.

Akadnak, akik azért vonakodnak szembenézni a múlttal, mert úgy érzik, nem bírnák elviselni, ha valami addig ismeretlen információ bukkanna fel; ha a szekrényből egyszer csak kiborulnának a csontvázak. Egyik kliensem például hevesen tiltakozott a módosult tudatállapotban (szándékosan nem a hipnózis kifejezést használom, mert ahhoz rengeteg téveszme kapcsolódik) végzett terápiás munka ellen, mert attól tartott, hogy „a tudattalanja mélyén valami szörnyűség rejtőzik”. Ez a szorongató félelem azonban sokkal több energiáját emésztette fel, mint amennyi az esetleg feltörő rettenettel való megbirkózáshoz kellett volna. Egy másik jellemző fenntartás abból fakad, ahogyan egyesek a terápiás munkát elképzelik. Még mindig sokan vannak, akik azt hiszik, a pszichológus legfőbb feladata, hogy megítélje, ki a hibás, ki felel a kialakult helyzetért – és nem szeretnék, ha kiderülne, hogy éppen ők azok. (Nemrég egy pár úgy kezdte a terápiás beszélgetést, hogy azért jöttek el hozzám, hogy hallgassam meg őket, és állapítsam meg, melyikük a hülye. Ki kellett ábrándítanom őket, mert pszichológusként nincs hülyeségdetektorom, és ilyen címkéket amúgy sem szívesen ragasztgatnék senkire.)

Mások ezzel szemben éppen azt szeretnék elkerülni, hogy a múlt feltárásával át kelljen értékelniük a hozzátartozóikhoz fűződő viszonyukat. Egy hölgy például már az első beszélgetésünk alkalmával kijelentette: azért tart a pszichológusoktól, mert mindent az anyákra kennek, márpedig neki csodálatos édesanyja van, felejtsem is el, hogy róla bármi rosszat fog mondani. A lojalitás, a családunkhoz való hűség olyan erős parancs, amely akár abban is megakadályoz, hogy reálisan lássuk mindazt, ami történt velünk, és képesek legyünk megérteni az életünk összefüggéseit. Hadd nyugtassak meg mindenkit: ez a hozzáállás nem csak a laikusokra jellemző. Egyszer egy „segítő szakembereknek” szervezett csoportban a szülőktől elszenvedett gyermekkori sérelmek kerültek terítékre. Felkavaró nap volt. Legközelebb mély hallgatással indult a találkozó, senkinek sem akaródzott megszólalni, míg végül valaki kibökte, mennyire mély bűntudatot élt át, amiért előző alkalommal „kiadta” a szüleit. Felnőttként is képesek vagyunk úgy gondolni, árulást követünk el, ha beszélünk gyermekkori fájdalmainkról, ha előhozakodunk a szülő-gyerek kapcsolatban megélt hiányainkkal, csalódásainkkal.

Ezeket az aggályainkat érdemes félretenni. Múltunk feltárása nélkül ugyanis csak halvány sejtéseink lehetnek arról, kik vagyunk, és miért pont ezt az életet éljük. Ahhoz, hogy megértsük önmagunkat, megtaláljuk elakadásaink okát, feltárjuk a szorongásaink, rosszkedvünk és kudarcaink magyarázatát, vagy felfogjuk, miért ismételjük újra meg újra boldogtalan párkapcsolataink forgatókönyvét, nem elegendő csupán a saját életünket górcső alá venni. Szüleink, nagyszüleink, soha nem látott őseink tapasztalatai, élményei, félelmei és szenvedései súlyos örökségként befolyásolják sorsunk alakulását. Ha ezek a családi tudattalan rejtett zugaiban maradnak, megakadályoznak bennünket abban, hogy szabad életet éljünk.

Épp ezért elengedhetetlen, hogy önmagunkra mint egy kiterjedt kapcsolati(/családi) háló egy pontjára gondoljunk, és felfedezzük, hány meg hány szállal szövi át jelenünket a múlt. Fel kell ismernünk: attól, hogy valamely történésnek vége szakadt, a hatása még hosszú évek, évtizedek elteltével is érezhető a leszármazottak mindennapjaiban. Mára ez már nem az ezotéria világába tartozó – „hiszem, ha akarom” – vélekedés, hanem megrázó erejű, tudományos kutatások által alátámasztott tény.

Ebben a könyvben egy generációkon átívelő önismereti utazásra invitálom az olvasót. Arra biztatom, legyen bátorsága feltárni a családja rég eltemetett történeteit, elindulni a sűrűn benőtt ösvényeken, bevilágítani a sötét zugokba és szembenézni azokkal az erőkkel, amelyek az életében munkálkodnak. Hiszem, hogy egyetlen ember sorsa sem érthető meg a transzgenerációs – vagyis generációkon átívelő – hatások figyelembevétele nélkül, és ha feltárjuk őseink történetét, meglelhetjük a pozitív változás kulcsát.

A fejezetek végén összegyűjtöttem azokat a kérdéseket, melyek megválaszolása segítheti az önsimereti munka elmélyülését, közelebb vihet önmagunk rejtett rétegeihez, és érthetőbbé teheti szüleink, nagyszüleink viselkedését, érzelmi reakcióit és döntéseit.

1. fejezet Ahogy elkezdődött

„A csecsemő

is szenvedi, ha szül a nő.

Páros kínt enyhíthet alázat.”

József Attila: Nagyon fáj

A nem kívánt gyermek drámája

„De te megszülettél

És nem vagy se hülye, se vak;

Ha már itt vagy,

Ne hagyd, hogy leállítsanak!”

Müller Péter Sziámi:
Ha előrelátó csecsemő lettél volna

Emlékszem, gyerekkoromban rengeteget hallgattuk Koncz Zsuzsa dalait. A lemezjátszón forgott a fekete bakelit, mi pedig fennhangon énekeltünk vele. A Mama, kérlek című szám volt a kedvencem, még ma is lúdbőrös leszek, mikor meghallom Bródy János zseniális szövegét. Egy nagy művész – költő, író vagy dalszövegíró – ugyanannyit (vagy még többet) tud az emberi lélekről, mint egy pszichológus, csak másfelől közelíti meg azt. A dal refrénjében például mindannyiunk életének alapkérdése fogalmazódik meg:

„Hisz jól tudod, nem kértelek.
Nem kértem tőled az életet.

S még mielőtt majd egyszer meghalok,
Még tudnom kell, miért vagyok.”

Miért vagyunk? Mi végre jöttünk a világra? Akarták-e, hogy megszülessünk? A nyolcvanas években még nem sejtettem, pszichológusként milyen sokszor keresem majd a választ erre a kérdésre. Általában már a terápiás munka kezdetén igyekszem feltérképezni, mit tud a kliens a fogantatása körüli eseményekről. Kik voltak a szülei? Milyen volt a kapcsolatuk, hogyan éltek? Várták-e az érkezését, vagy csak „becsúszott”, „baleset” volt, nem tervezett terhességből – mert ilyenkor a várandósság valóban inkább teher – született? Egy gyerek ideális esetben két érett személyiségű, egymást szerető ember mély elköteleződéséből és kölcsönös vágyából, megfelelő érzelmi és anyagi körülmények közé érkezik erre a világra – az élet azonban ritkán kényeztet el minket ideális helyzetekkel.

De miért olyan fontos téma a fogantatásunk? Hogyan hat a jövőnkre mindaz, ami a kezdet kezdetén történik? Fejlődésünk a gének és a környezet kölcsönhatásában zajlik, márpedig a legelső környezet, amellyel kapcsolatba kerülünk, az édesanyánk teste. Sokáig azt hitték, a méhben csak testi növekedés zajlik. Néhány évtizede csupán, hogy – a modern csecsemőkutatásoknak és az ultrahangos technológiának köszönhetően – világossá vált: ebben az addig felderítetlen időszakban nagyon fontos dolgok történnek. A magzat jelen van, figyel, reagál, és főleg: tanul. Bár idegrendszere még éretlen, tapasztalatait mégis elraktározza. Az anyai test nemcsak táplálékkal látja el, de érzelmi hullámzásait is továbbítja neki: ha az anya jól érzi magát, a magzat is boldogsághormonokban fürdik, ha feszült, ideges, neki is kijut a stresszhormonokból. Ezek a biokémiai üzenetek emléknyomokká alakulnak, melyek testi érzések, zsigeri benyomások, sejtszintű emlékek formájában raktározódnak el. Fontos tehát hangsúlyozni, hogy nem tudatos, szavakban megfogalmazható emlékekről van szó, hanem sejtszintű tapasztalatokról.

Az anyai test mint első környezet magzatra gyakorolt hatását vizsgálva Vivette Glover, a perinatális pszichológia professzora határozottan állítja: az anya érzelmi állapota befolyásolja a magzat idegrendszeri fejlődését. Ha az anya stresszes, a megnövekedett kortizolszint strukturális és funkcionális változásokat hozhat létre magzata agyában. Ez leginkább a hippokampusz nevű agyi terület esetében érhető tetten. Ez a csikóhalra (latinul hippocampus) emlékeztető képlet, amely az agy két oldalán nagyjából a halánték mögött található, elsősorban a tanulásban és az emlékezeti folyamatokban játszik kiemelkedő szerepet, de az érzelmeket és a motivációt is szabályozza. Glover (és mások) kutatásai bizonyították, hogy a depressziós és szorongó anyák gyermekei – az eltérő idegrendszeri fejlődésük miatt – maguk is nagyobb valószínűséggel szenvednek majd depressziós és szorongásos tünetektől, de figyelemzavar, tanulási nehézségek és kognitív problémák is gyakrabban alakulnak ki náluk. A magzati élet során elszenvedett stressz aztán akár az egész életutat, az ember sorsát is képes befolyásolni.

Nincs új a nap alatt, gondolhatjuk, hiszen mindazt, amit ma tudományos kutatásokkal bizonyítunk, Arisztotelész már több mint kétezer évvel ezelőtt leírta. Ő ugyanis azzal a megfontolással intette óva a várandós anyákat az aggodalmaskodástól, hogy a bennük fejlődő gyermek ugyanúgy sok mindent magába szív, akárcsak a növény a talajból, amelyben növekszik.

Az anyává válás azonban olyan téma, amelyről ma bizonyos aspektusokból nem illik, gyakran nem is merünk beszélni, mert félő, hogy egyesek felháborítónak, vérlázítónak találják a teljes igazságot. A közmegegyezés szerint ugyanis minden normális nő kitörő örömmel várja gyermeke születését. Ha valaki – akár csak időnként, várandóssága egyes szakaszaiban vagy bizonyos élményei kapcsán – mást érez és mond, az kiteszi magát a többiek dühödt ítélkezésének. Pedig ezen a téren is fontos lenne az őszinteség! Popper Péter, aki számomra az egyik legjózanabb magyar lélekbúvár volt, így beszélt erről: „Igaz, hogy minden apa és minden anya szereti a gyerekét? Már a kérdésen is fel lehet háborodni, de ez még sincs így. Ezért telnek meg a pszichológiai rendelések a félresiklott kapcsolatok tömegeivel, mert az emberek kötelességszerűen megjátsszák, hogy mindig és minden körülmények között szeretik a gyereküket. Ez társadalmi kényszer! Micsoda szörnyeteg anya vagy apa, aki nem szereti a gyerekét! Pedig egy gyerekkel akkor is lehet jól bánni, lehet hozzá kedvesnek lenni – például emberségből, jóindulatból, felelősségérzetből –, ha az ember nem szereti ugyan, de felvállalja a helyzetet: így alakult az élet.”1

A nemzetközi felmérések is rímelnek a szavaira, ezek eredményei szerint ugyanis a pozitív terhességi tesztre százból ötvenhat pár rémülettel reagál. A kezdeti sokk persze a legtöbb esetben oldódik, de még így is több várandósságot kísérnek negatív érzések, mint gondolnánk. Egy amerikai kutatás szerint a megszületett gyerekek több mint egyharmada(!) nem kívánt terhességből jön világra – pedig ma már a nyugati társadalmakban elvileg széles körben elérhetők a fogamzásgátló tabletták és óvszerek. A szépen hangzó elvek és a gyakorlat azonban ezen a területen is jelentősen eltér egymástól. (Az ENSZ Népesedési Alapjának 2022-es jelentése a nem kívánt terhességekkel kapcsolatosan egyenesen elhanyagolt krízisről beszél, mely nemcsak az egyénre, de a teljes társadalomra hatással van.2)

Vajon mi lehetett a helyzet az 1960-as évek előtt, amikor jórészt a puszta véletlenen múlt, hogy valaki teherbe esett-e, vagy sem? Azt hiszem, bátran megkockáztathatjuk azt az állítást, hogy minden generációban tömegek jöttek és jönnek a világra úgy, hogy a szüleik egyáltalán nem vágytak rájuk. Egy kliensem jut eszembe, akinek az anyja gyakran vágta a fejéhez: „Ha te nem lennél, az egész életem másként alakul, nem rohadnék ebben a pokoli házasságban az apáddal.” Talán nem csodálkozunk azon, hogy ezek után a kliensemnek gondjai voltak a kapcsolatteremtéssel, mert egyszerűen nem hitte el, hogy valakinek kellhet, hogy bárki is szeretettel közeledne felé.

Ferenczi Sándor, a világhírű magyar pszichoanalitikus, aki Freud tanítványa volt, már 1929-ben foglalkozott azzal a kérdéssel, hogyan hat az anyai elutasítás a gyermekre. Írt is egy tanulmányt A nem kívánt gyermek és halálösztöne3 címmel. Szerinte minden magzatban ott munkál egy romboló ösztön, a „halálösztön”, az anyai szeretet azonban képes megfékezni és elcsitítani ezt a pusztító erőt. Ha anyánk szeretettel gondol ránk, az értéket és értelmet ad a létezésünknek. Ezzel szemben, ha nem öröm számára a fogantatás, ha saját anyánk irányából elutasítás áramlik felénk, és ez a későbbiek folyamán sem változik meg, az nehéz kezdet. A halálösztön ellensúly nélkül marad, életünket a bizonytalanság és a bizalmatlanság érzése hatja át. Ezt a helyzetet később árnyalhatja, javíthatja, ha a gyermek környezetében van legalább egyvalaki, akinek a szemében pozitív kép tükröződik vissza róla. De ha senki sincs, az nagyon megnehezíti az igazán mély és harmonikus kapcsolatok kialakításának lehetőségét.

Ferenczi úgy vélte, a nem kívánt gyerekek rosszabbul fejlődnek, túlérzékenyek és pesszimisták lesznek, valamint hajlamosabbak a pszichoszomatikus megbetegedésekre. A „nem kívántság” még felnőttkorban is érezteti hatását: gyakoribb az öngyilkossági hajlam és a kriminális késztetések. Mintha az az ember, akinek nem vágytak a létezésére, maga is azon munkálkodna, hogy ártson önmagának, így téve eleget a szülői elvárásnak. Még egyszer a dátum: 1929. Vagyis már közel száz éve foglalkoztatja a lélekgyógyászokat, mi lesz a következménye annak, ha életünk legelső kapcsolatából hiányzik a szeretet éltető ereje.

Ludwig Janus és Helga Häsing Ungewollte Kinder (Nem kívánt gyerekek)4 című könyvükben azt írják, hogy ha az anya vágyott a terhességre, a magzat egy „boldog ősállapotban” fejlődik. Ezzel szemben ha elutasítja, a gyerekben nagyon mély, archaikus bűntudat keletkezik. Tudattalanul úgy érzi, a létezésével valami rosszat tesz, ezért igyekszik megsemmisíteni önmagát. Feldmár András A tudatállapotok szivárványa5 című művében említi azt az érdekes jelenséget, hogy amikor öngyilkossági kísérletet elkövető fiatalokat vizsgáltak, kiderült, hogy többen is épp azon a napon akartak véget vetni az életüknek, amelyen tizennyolc-húsz évvel korábban az anyjuk megpróbálta elvetetni őket. Vajon hogyan lehetséges ez a hátborzongató egybeesés, amikor ezek a fiatalok semmilyen információval nem rendelkeztek a hajdani eseményekről? Elképzelhető, hogy valamiképp „emlékeztek” a magzati életük során átélt fenyegető élményre? Az anya érzései és gondolatai egy láthatatlan kommunikációs csatornán eljutottak hozzájuk? Azonosultak a feléjük irányuló agresszióval, és felnőve megpróbáltak ártani maguknak? Úgy tűnik, ez is lehetséges.

Az elmúlt évtizedekben számos vizsgálat foglalkozott azzal, mi történik, ha sérül az anya és gyermeke közötti legkorábbi kötelék. Az egyik leghíresebb talán az úgynevezett „Prága-tanulmány”6 (Matějček és Dytrych). Ebben 220 olyan gyerek életét követték nyomon 35 éves korukig, akiknek az édesanyja 1961 és 1963 között kétszer is megjelent az abortuszbizottság előtt, ám végül mégis megszülettek. A kutatók arra voltak kíváncsiak, hogyan hat ez az egyértelmű és nyílt elutasítás a gyerekek későbbi sorsára. Az eredmények szinte sokkolóak. A nem kívánt gyerekek iskoláskorukban nem sok érdeklődést mutattak a tanulás iránt, és csapnivalóan teljesítettek. Rendszeresen voltak dühkitöréseik, problémás viselkedésüket nehezen tudták kontrollálni. Belőlük lettek a „rossz gyerekek”, a tanárok mumusai és céltáblái, akiket ugyanakkor a kortársaik is előszeretettel szekáltak, olyan szavakkal illetve őket, mint „szemét”, „ellenség”, „nulla”. Mintha az anyával való legelső kapcsolat minősége későbbi emberi viszonyaikban is újrateremtődött volna: az elutasítást alapélményként hurcolták, és sehogy sem tudtak szabadulni tőle. Felnőttként majdnem kétszer annyian lettek alkoholisták, és csaknem háromszor annyian követtek el súlyosabb bűncselekményeket, mint a kontrollcsoport tagjai. A legtöbben úgy érezték, hiába küzdenek az elfogadásért, és akármennyire is igyekeznek jól teljesíteni, valahogy mindig félrecsúsznak a dolgok. „Engem már az anyám sem szeretett, egészen biztosan velem van a baj” – gondolhatták. Ha valakinek a lelkét ez a csökkentértékűség-érzés járja át, nem csoda, hogy felnőve is félve, bizonytalanul lép bármilyen emberi kapcsolatba, vagy egyáltalán nem is engedi magát intim közelségbe, hogy a további sérüléseket elkerülje. Az ilyen ember életében a szeretet délibábbá válik – vagy kétségbeesve kergeti, vagy el sem indul felé. Ezek után talán érthető, hogy a Prága-tanulmányban szereplő, nem kívánt gyerekek felnőttként, párkapcsolataikban is sok buktatóval, csalódással, szakadással szembesültek. Első szexuális együttlétükre (ami pedig általában hosszabb távon is meghatározza a későbbi kapcsolatok minőségét) inkább felületes viszonyokban került sor, és később is hajlamosak voltak futó kalandokba keveredni. Egy pillanatnyi kedvességért, a szeretet illúziójáért szinte automatikusan a testüket kínálták fel. Mély és tartós kötődéseket nem tudtak kialakítani. Házasságukban is többen érezték magukat boldogtalannak, és sokkal gyakrabban váltak el.

A kezdeti szeretethiány vörös fonalként húzódik végig az életünkön, amitől nagyon nehéz megszabadulni. Ha nem akartak minket erre a világra, nehéz elhinni, hogy van benne helyünk, nekünk is jár a megbecsülés, az elfogadás, és megélhetjük a valódi, mély intimitást. Ez persze ritkán kerül tudatos szintre, inkább csak azt vesszük észre, hogy ismételten elakadunk, kapcsolataink zátonyra futnak, kilátástalannak érezzük az életünket, semmi sem lelkesít bennünket, vagy éppen önpusztító módon élünk.

Nemrégiben egy hajléktalan férfira lettem figyelmes. Egy padon üldögélt, nem messze a lakásomtól. Ott volt reggel, amikor munkába mentem, és akkor is, amikor hazafelé tartottam. Békésen ücsörgött, hallgatta a rádióját. Egyik reggel aztán, amikor megint ott találtam, megszólítottam. Elmondta, hogy 1994 óta él az utcán. Amikor bezárt a gyár, elbocsátották. Feladta, nem is próbált máshol elhelyezkedni. Egyszerűen feltette a kezét, mert nem hitte, hogy érdemes küzdeni, hogy pozitív eredménye is lehet a tetteinek. Nem ragozom: ez a férfi nem kívánt gyermek volt. „Dehogy akartak engem az anyámék, púp voltam a hátukon!” – mondta legyintve.

Amikor értetlenül állunk egy ember „lustasága”, „motiválatlansága” előtt, érdemes egy pillantást vetni az útra, melyet addig megtett. Vajon hányan mondtak le róla, mire ő is lemondott önmagáról?

De hogyan fejti ki hatását a „nem kívántság” akár több generáción keresztül is? Mark Wolynn, az örökölt családi traumák szakértője azt mondja: anyánkon keresztül megkapjuk nagyanyánk anyai gondoskodásának bizonyos aspektusait. Nagyanyánk gyerekkori fájdalmai, nehézségei, szenvedései kihatottak arra, ahogyan később az anyánkkal bánt, amit aztán anyánk nekünk adott tovább. Az elutasítottság traumáját, ha nem dolgozzuk fel, úgy passzoljuk tovább a gyerekeinknek, ők meg az unokáinknak, mint a forró krumplit.

Jegyzetek

1 Popper Péter: Lélekrágcsálók – válogatás Popper Péter legjobb előadásaiból, Kulcslyuk Kiadó, Budapest, 2010.

2 https://www.frontiersin.org/articles/10.3389/fnbeh.2021.706660/full

3 Eredetileg németül: „Das unwillkommene Kind und sein Todestrieb”, IZP, 1929. (XV, 149–153.); valamint ugyanebben az évben megjelent angolul is: „The Unwelcome Child and his Death-Instinct”, International Journal of Psycho-Analysis, 1929. (X, 125–129.)

4 Rowohlt Verlag, Berlin, 1994.

5 Jaffa Kiadó, Budapest, 2010.

6 „Born Unwanted: Observations From the Prague Study”, American Psychologist, 58(3): 2003, 224–9.

Tartalom

Bevezetés

1. Ahogy elkezdődött

A nem kívánt gyermek drámája

De kár, hogy fiú/lány!

A „funkciógyerekek”

Helyettesítő gyerekek

Testvérsorrend

2. Trauma

A lélek földrengése

Tovagyűrűző traumák

Kódolt sebek

Családban marad

A kötődés sebei

Teremtő gondolatok

3. Családi titkok

A titok születése

Elválasztó titkok

Torzuló valóság

Lerombolt bizalom

A titok terhe

4. Családi sorsformálás

Az én születése

Hitünk szerint

Családi határok

Családtörténetek

5. Örökségek nyomában

Családi tudattalan

Családi kotta

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
EB Garamond – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Katibeh – SIL Open Font License