AMTAK E-KÖNYVEK

Jókai Mór

Lenczi fráter

AMTAK Bt, 2023

Cop. AMTAK Bt, 2023

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Grafikai tervező: Vári Gabriella

ISBN 978-615-6620-03-3

Kiadó: AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

+36 20 218 6762 amtakbt@gmail.com www.amtak.hu

Látogasson el megújult honlapunkra, ahol rengeteg új kiadvány várja nagy árkedvezményekkel!

Próbálja ki pendrive-könyveinket is! Minek rakná tele lakását zsúfolt könyvespolcokkal, ha egy albumban elfér egy teljes könyvszekrény anyaga? Bármikor elővehető, könnyen kezelhető, és nem foglalja a tárhelyét sem. Kiadónktól rendelve egységesen 2.500 Ft/db, amin elfér akár sokezer oldal, és az ár tartalmazza a postaköltséget is. USB csatlakozóval laptopról olvasható vagy USB-OTG-kábellel telefonról is.

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

Lenczi fráter

Tartalom

Lenczi fráter

I.

II.

III.

IV.

Lenczi fráter angliai és dániai viselt dolgai.

I.

Volt ennek igazi neve is, széphangzásu vezetéknévvel, s három predikátummal; a nagyapjának még annyi titulusa volt, hogy nem fért rá a levélboriték egyik oldalára; assessor "ülnök" volt megyékben, kerületi táblán, egyházmegyei gyülésen: mindig ülve sok vagyont és nagy tekintélyt szerzett; hanem az apja már elhagyta az ülés biztos methodusát. Ő már lépett, föllépett: restauratión, követválasztáson, majd szolgabiró, majd alispán, majd követjelöltül lépett föl: mindig megbukott; - ha volna ilyen szó "lépnök" azt használhatta volna titulusnak, - igy azonban nem ismert mást: csak a "titulus bibendit", a mi magyarul "czim az ivásra" - az unokát már senki sem nevezte másként, mint "Lenczi fráter."

"Fráter" ez a megszólitások legolcsóbbika; valamivel selejtesebb még, mint az "amice"; a "fráter"-ben igen szépen van kifejezve együtt a bizalmasság és a gyanakodás: s a kit egyszer ez a czim meglep, olyan az, mint a ragya: holtig le nem kopik róla.

Már az apja kezdte úgy híni hogy: "Lenczi fráter." Maga nevelte a gyermeket, saját methodusa szerint: már négy éves korában ott kellett neki lenni a czimborák minden tivornyáin, s csupa gyönyörüség volt elnézni, mikor a kis kölyök ott tánczolt a borozó asztal közepén kalamajkát s danolta hozzá a csintalan dalokat, a miket mosdatlan száju kortesektől tanult; s káromkodott, mint egy verbunkos: s az apjának a tajtékpipájából futta a füstöt karikára, mint egy török.

Hét éves korában már olyan jól fogott rajta a rendszer, hogy elcsente az apjának az arany zsebóráját, eladta a görögnek, s az árából restauratiót játszott, megtraktálta a nemes compossessoratus valamennyi iskolakerülő magzatait, kikiáltatta magát viczispánnak, s aztán a felbiztatott társaival együtt kivonult a nádasba: ott egy füzfás szigeten új telepet alakitott; a városba hetivásárra menő asszonyokat pisztolylyal a kezében rohanta meg, s vajat, túrót, meg tojást sarczolt tőlük: az apja alig birta, valamennyi bérese és jobbágya segélyével, kifogdosni a nádasból.

Akkor azután zárdába dugták. Onnan a toronyból a harangkötélen aláereszkedve szökött meg: ugy fogták el Styriában. Haragjában az apja beadta egy lakatoshoz inasnak, meghagyva, hogy csak jó keményen bánjanak vele: - hát nem rágyujtotta a szegény lakatosra a házat, mindjárt az első éjjel? Maga is majd odaégett.

Én is siheder voltam, mikor a Lenczi fráter kamaszkalandjairól beszélt már minden ember. Ej, de féltem vele összekerülni. Rendkivül erős gyerek volt. Nagy bajuszos emberek, s még nagyobb szakállasok (akkor még csak a zsidók viseltek szakállt) jöttek hozzánk mutogatni a bevert fejeiket: a Lenczi fráter cselekedte.

Egyszer azután a ***-i kollegiumban kerültem össze vele: a jogászi tanfolyamon.

Itt is bizony ritkán találkoztunk: mert az auditoriumban, a hová én jártam naponkint, Lenczi fráter csak a tanóra vége felé, katalogus olvasásra szokott besompolyogni; a hova meg ő járt rendesen, a kávéházba és a korcsmába, nekem elveim tiltották a személyes megjelenést.

Hanem annál többet hallottam felőle beszélni. A mikor a "lisztes zsákokkal" valami hires verekedés volt (ez volt a dragonyosok népies elnevezése), abban Lenczi fráter vitte a főszerepet: s a czigányokkal utczahosszant muzsikáltatni magát, nem volt nála rendkivüli eset. Vagy a billiárdon hált, vagy az ivóasztal alatt; de otthon az ágyban soha.

Minthogy ritkán találkoztam vele, ugy tetszett, mintha mindig más-más embert látnék magam előtt: a milyen évadja épen volt, a saját naptára szerint. Egyszer elegans gavallérnak jelent meg; legujabb párizsi divat szerint öltözve, fehér mellényében arany gombok, nyakkendőjében rubintos melltű, kezein jaquemar keztyük. Egész magatartása, fejhordozása urias volt: arcza nemes jellegü, felbodoritott hollófekete hajfürtökkel, nagy rábeszélő fekete szemekkel, szép mosolygó szája felett felkunkoritott bajuszszal, kétfelé váló állát göndör szakáll körité; az egész arcz eszményi lett volna, ha a kiülő sasorr tulságos emelkedése meg nem zavarja a symmetriát, mely bizonyos fenyegető, vad, satyr kifejezést kölcsönzött az egésznek.

Hanem ezt a kihivó orrt el tudta felejtetni ilyenkor szeretetre méltó modorával; oly sima, oly hajlékony, mindenki iránt nyájas, figyelmes tudott lenni, - ha akart, - előadása elragadó volt: ötletei élczesek, nyájassága behizelgő; férfit és nőt, öreget, ifjat elbüvölt; s ha megeredt nála a beszéd, az ember azt hitte, hogy ez a világnak a legnagyobb tudósa: ismert ez minden tudományt; hol vette? az titok: lángész volt; elég volt neki egy könyvet végig lapozni, hogy tudja "körülbelül" mi van benne: a saját fantaziája kiegészitette a többit.

Máskor megint előállt, mint hetvenkedő betyár; szétszórt hajjal, fejébe nyomott turi süveggel, a mit az "apja lelkének" sem emelt meg: pitykés rajthuzlival, ólomgombos viktoriában, fokossal a kezében: ilyenkor be volt rugva. Jó volt kitérni az utjából mindenkinek, mert belekapczáskodott még a szentekbe is, s virtuozitással tudott káromkodni. Ilyenkor azok a beszédes nagy fekete szemek maguk is segitettek a tüzet szórni, s az a nagy sasorr igazán fenyegető állást foglalt.

Aztán megint másformának láttam. Kopott, szurtos köntösben, a mi nyilván nem az ő termetére volt szabva. Bizonyosan elkártyázta az utolsó rajtalevő ruháját is, s a nyertes bankadó ajándékozta meg becsületből ezzel a parádéval. Ilyenkor aztán olyan alázatos tudott lenni: sirt, kunyorált, nem szégyelte magát, hogy a könyöradományt kicsalja az ismerőseiből: lehuzta a fejét a vállai közé; a szemei egészen kicsinyekké lapultak, a bajusza lekonyult s eltakarta a száját, s az erős sasorr a föld felé huzta a fejét; a melle beesett, a kezei a kabátja széleit huzták elől össze, mintha köhécselés bántaná, s a térdei csámpásan fenődtek egymáshoz, megrogyott minden lépésnél: még a hangja is megvékonyodott.

Pedig olyan gyönyörü bassus hangja volt, a mihez hasonlót soha sem hallottam életemben. Nemcsak én mondom ezt; de bizonyitják mindazok a népek, a kik előtt a hangját dalnak eresztette.

Ez volt megint egy uj fajta alakja, a melyben megláttam.

Szinészek jártak ***-en: Lenczi pajtás beleszeretett a primadonnába s annak a kedvéért a jutalomjátékára rendezett quodlibetben vállalkozott Nabukkóbul a zsidó főpap nagy áriájának eléneklésére:

Aki Jehovához veti bizalmát,
Az nem csalatkozik meg soha.

Előttem mindig a bassus volt a minden hangok tökéletes ideálja. Ez a földrengésnek, a tengerzúgásnak, a vulkánkitörésnek, az égzengésnek a szava: - emberi ajkról hangoztatva.

Mikor Lenczi fráter nekiinditotta a szinpadról ezt az ő iskolázatlan őserejü mély hangját, lágyan ringatózó, és még is érczcsengésü folyással, az ember elfelejtette egyszerre minden bünét és hibáját; még a professorok is megbocsátották neki az elmulasztott órákat: az egész közönség el volt büvölve, s mikor a végszavaknál: "Megsegit a-h a-h az é-hég u-hu-ra-ha!" felcsap a dal a magasba, az olyan volt, mint mikor a recsegő villám hasitja végig a viharfülledt levegőt. Az egész közönség általános tombolása volt rá a követő visszhang.

Micsoda kincs van ennek az embernek a birtokában, ha ez tanulni akarna valamit!

Hanem hát a tanulás - az nem fért össze a természetével, se szép szó, se kecsegtető igéret, se iskolamester pálczája, se a sors korbácsa nem volt képes Lenczi frátert arra birni, hogy ő valaha valamit tanuljon.

Hiszen elég volt neki az, a mit tudott.

Hogy mit tudott? Azt majd elmesélem egymás után.

II.

Az iskolaév vége felé járt, a közvizsgák kezdődtek.

Lenczi pajtás nem törődött azokkal.

Szörnyü nagy "Pech"-je volt. A "Cserepes"-ben elvesztette a makáon az utolsó utravaló forintját is: ott aztán összeverekedett a "Spieler"-ekkel, egy párnak beverte a fejét: arra kidobták; akkor éjfélben felverte az Amslit az álmából, bevágta nála a gubáját három huszasban, avval elment az "Ürgés"-be, vigasztalást keresni a "Persidá"-nál. Ott megint holmi kozákokra talált, a kik meghivták birbicselni. Nem volt elég, hogy elvesztette közöttük a három huszasát; hanem azonfölül még a tolvajok fekete tubákot kevertek a seres poharába, s attól ugy elnyomta az álom, hogy azt sem tudta, diák-e vagy lakatosinas? akkor aztán még a viktoria dolmányát is lehúzták róla, ugy hagyták ott pőrére levetkőztetve.

Nagy volt azután a Lenczi fráter álmélkodása, mikor másnap délben felocsudva mély álmából, a mint a szemeit felveté, a pokolban találta magát. - Tudniillik egy nagy terem közepén, melynek mind a négy falát rengeteg szekrények fedik el, s minden szekrény sürüen megrakva, sarkaikat kifelé forditó könyvekkel; alul a szörnyetegek, borjubőr kötésben; feljebb-feljebb kontignácziónként az apróbbak, sürün egymás mellé sorakozva, hogy még csak egy akkora kis hézag se maradjon közöttük, a mennyin egy elkárhozott lélek innen kiosonhatna. - Ez már csak a pokol!

Rosszabb annál! Hisz ez bibliotheka.

"De hogy kerültem én ide? kérdezé szemeit dörzsölve, Lenczi fráter. Hiszen nem vétettem én ezeknek soha!"

A pokolnak azonban Plutója is van: a collegium seniora volt a bibliothekarius. A mint Lenczi fráter neszt adott magáról, megnyilt az oldalajtó s belépett rajta a senior. (Csak a neve a vén, azért fiatal ember ez.)

- Jó reggelt, Lenczi fráter.

- Ha jó, edd meg! Hogy kerülök én ide?

- Én kerestem fel a frátert az Ürgésben: én hozattam ide.

- S mi jogon merészkedett ön a habeas corpus aktának ily flagrans megsértését rajtam elkövetni?

- Ugyan jó, hogy a habeas corpus aktáról kezd ön beszélni, igy majd a Corpus Jurisra is rákerül a sor. Hallgassa ön csak végig ezt a levelet, a mit tekintetes édes atyja irt hozzám.

Ezzel a senior elővesz a zsebéből egy csunyául összemázolt levelet, a minek vastagon irt sorai egyik oldalról a másikra átitták magukat: s elkezdett belőle olvasni:

"Tiszteletes Senior ur!

Az urhoz intézem levelemet, mert ha a fiamnak irnék, a gézenguz kötelezvényt csinálna az aláirásomból. Itt küldök az urnak tiz pengő forintot a számára uti költségül. Többet nem kap. De azt se adja oda neki elébb, mint a mikor az exament letette. És aztán tudassa vele, hogy ha az exament rendén le nem teszi, ha én nekem becsületes testimoniumot nem hoz haza, hát akkor nekem a szemem elejbe ne kerüljön, mert én sonica főbe lövöm."

- Eddig a levél. Már most édes Lenczi fráter, egészen a helyzet magaslatára van ön emelve: a honnan tökéletesen körültekinthet. Három nap az examenig. Ön lángeszü szellem. Itt a könyvek: Kövi, Acsády, jus publicum, Verbőczy. Egyszer végig olvassa, mind a fejében marad. Ellenkező esetben kitagadás, főbe lövés és minden egyéb terhes következmények. Az atyai levél tartalma félreérthetetlen.

- Hanem ön nem olvasta fel azt az atyai levelet egész terjedelmében: annak még egy utóirata is van.

A senior elbámult. Hisz ő nem forditotta azt a levelet Lenczi fráter felé, hogy bele pisloghatott volna.

- Hát már ön azt hogy tudja?

- Csak nem vesztegettem tán hiába az időt a ferbli asztal mellett, hogy bele ne lássak az ellenfelem gyomrába? Abba a levélbe még az is van irva: "ha senior ur bemagoltatja a lurkóval a penzumot annyira, hogy átesik szerencsésen az examenen: adok önnek száz forintot."

- Nem igaz. Csak ötvenet igér.

- No hát mondok egy ajánlatot. Csináljunk halbe bankot. Én nekitehenkedem az Acsádynak, bemagolom három nap alatt csűstűl az egész just, s aztán ha diadalmasan megrigorozáltam, megfelezzük az ötven forintot, a mit az öreg a senior urnak igért.

- Üsse part! Ráállok. Csak tanuljon hát szorgalmasan.

- Alá van irva. De még egyet! Azt látja senior ur, hogy én micsoda állapotban kerültem ide.

- Bizony önnek, Lenczi fráter, nagyon hiányos az öltözéke.

- Pedig otthon sincs, a mivel tökéletesitsem. Igy pedig csak nem mehetek az exament letenni.

- Hát mit csináljunk?

- Adja ide nekem, senior ur, kölcsön addig, a mig az exament leteszem, a báli frakkját.

A seniornak volt egy gyönyörü szép sötétkék frakkja, bársony gallérral, sárgaréz gombokkal. Azt ő csak nagy ünnepélyes alkalmakon szokta felvenni.

Erről a frakkról volt szó.

A senior nagy nehezen állt rá legbecsesebb testi hüvelyének kikölcsönzésére, de az ambitio, hogy egy elveszett fiut a társadalom számára megmentsen, még is győzött az aggodalmain s megigérte Lenczi fráternek, hogy oda adja neki kölcsön a sárga gombos kék frakkját, de csak épen arra az időre, a mig az examen tart: azután mindjárt levesse, s ha jól ütött ki a vizsga, azokból a bizonyos huszonöt forintokból vegyen magának egy tisztességes öltözet ruhát, a miben utra kelhessen.

A kölcsönös egyesség e szerint ratifikáltatott.

Lenczi fráter kötelezte magát, hogy neki fekszik a studiumnak s három nap alatt bemagolja az egész just. Csak ne háborgassák.

Ez még abban az időben nem tartozott a lehetetlenségek közé. Még akkor a magyar törvényhozás nem hozta létre azt a mostani jogászgyilkos paragrafusözönt. Hisz a mi törvényt a honatyák az utóbbi husz esztendő alatt beczikkelyeztek, az egymás mellé rakva, kitesz kétszázötven kilometert: távgyaloglónak meglépni is sok! hát még megtanulni? az én időmbeli "Acsády" nem volt vastagabb, mint a két ujjam: de benne volt abban minden tudomány; lett volna ugyan egy vastagabb kézikönyv is, a "Kövy"; de mi tartottuk magunkat azon jogelvhez, hogy a rosszból az a jobb, a mi kevesebb.

A pedellusnak meg volt hagyva, hogy Lenczi frátert el ne hagyja szökni; akárhová megy, utána menjen, a könyvtárba vissza terelje; ebédet, vacsorát oda hordjon neki, s éjszakára készitsen el a számára két szál öntött gyertyát.

De hiven meg is tartotta a fogadását a deliquens, nem követett el semmi szökési kisérletet, egész nap a könyveket bujta, előhuzgálta az ócska pandektákat, különösen a mikben képek voltak, dobzódott a tudományban; begyébe szedett tudós Wagner Kristófból százféle curiosumot, delektálta magát Klimius Miklós földalatti utazásain; csak épen hogy az Acsádyhoz nem nyult hozzá egy ujjal sem. Harmadnap reggel a pedellus örvendezve jelenté a seniornak, hogy a fogoly az utolsó szál gyertyát is elfogyasztotta a nagy éjjel-nappali tanulmányozásban.