Jonas Jonasson

A százegy éves ember,
aki azon gondolkodott,
hogy túl sokat gondolkodik

részlet

ATHENAEUM

A fordítás alapjául szolgáló mű
Jonas Jonasson: Hundraettåringen som tänkte att han tänkte för mycket
Piratförlaget, 2018

Copyright © Jonas Jonasson, 2018
Hungarian translation © Kúnos László, 2018, 2026

Athenaeum Kiadó, 2018, 2026

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó,
az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók
és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.
1086 Budapest, Dankó u. 4–8.
www.athenaeum.hu
www.facebook.com/athenaeumkiado
athenaeum@lira.hu

ISBN 978 963 293 853 0

Felelős kiadó: Dian Viktória
Felelős szerkesztő: Király Levente
Műszaki vezető: Dubecz Adrienn
Borítóterv: Földi Andrea
Nyomdai előkészítés: Tóth Viktor

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2018, 2026
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv: Ambrose Montanus

ELŐSZÓ

Jonas Jonasson vagyok, és úgy érzem, magyarázattal tartozom.

Soha nem terveztem, hogy folytatom a százéves ember történetét, aki kimászott az ablakon, és eltűnt. Pedig sokan szerették volna, nem utolsósorban maga a főszereplő, Allan Karlsson, aki sokat téblábolt a gondolataimban, és időnként, ha kedve támadt rá, felhívta magára a figyelmemet.

– Jonasson úr! – szólt ki néha a hangja a semmiből, kizökkentve a gondolataimból. – Nem gondolta meg magát? Ne fussunk még egy kört, mielőtt tényleg megöregszem?

Ne. Már elmondtam, amit akartam erről az egyedülállóan förtelmes évszázadról. Az volt az elképzelésem, ha emlékeztetjük egymást a 20. század árnyoldalaira, talán jobban emlékszünk majd rájuk, és legalább ugyanazokat a hibákat kevésbé leszünk hajlamosak elkövetni. Közlendőmet melegségbe és humorba csomagoltam. A könyv eljutott a világ minden szegletébe.

Mondanom se kell, a világ fikarcnyival sem lett jobb tőle.

Múlt az idő. Allan nem szólt hozzám többet, az emberiség pedig tovább botladozott előre – vagy ki tudja, milyen irányba. Az újabb és újabb események azt az érzést keltették bennem, hogy a világ tökéletlenebb, mint valaha. Én meg csak ülök és nézem.

Így támadt fel bennem a vágy, hogy megint mondjak valamit ebben az ügyben, a magam módján. Vagy Allan módján. Egy szép napon azon kaptam magam, hogy megkérdezem Allantól, ott van-e még bennem.

– Itt vagyok – felelte. – Mi jutott eszébe Jonasson úrnak ennyi idő után?

– Szükségem van magára.

– Milyen célra?

– El akarom mondani, hogy mi van, és közvetve azt is, hogy inkább minek kellene lennie.

– Mindenről?

– Nagyjából mindenről.

– Tudja, ugye, Jonasson úr, hogy semmire sem megy vele?

– Tudom.

– Akkor jó. Benne vagyok – felelte a százéves ember.

* * *

És még valami. Ez egy regény, a jelenben játszódik, itt és most. Feltűnnek benne közéleti emberek, vezető politikusok és közvetlen munkatársaik. Többségüket a nevükön nevezem. Néhányukat megkímélem ettől.

Mivel vezetőik többnyire lenézik az egyszerű embereket, ahelyett, hogy felnéznének rájuk, megérdemlik, hogy kissé megrángassuk a bajuszukat. Másfelől viszont ők is csak emberek, és mint ilyenek, őket is megilleti a megfelelő mértékű tisztelet. Azt mondom hát az összes potentátnak: bocsánat. És azt, hogy tessék belenyugodni. Rosszabb is lehetne. Meg azt: hátha már az is?

Jonas Jonasson

INDONÉZIA

Luxuskörülmények között élni egy paradicsomi szigeten mindenkit elégedettséggel töltene el, akárkiről legyen is szó. Allan Karlsson azonban soha nem volt akárki, és élete százegyedik évében sem tervezte, hogy az legyen.

Egy ideig kielégítette, hogy nyugágyban üldögélhet egy napernyő alatt, és ha int, különféle színű italokat szolgálnak fel neki. Kivált akkor, ha egyetlen és legjobb barátja, a megrögzött tolvaj, Julius Jonsson is ott ül mellette.

Az öreg Julius és a még öregebb Allan azonban hamarosan elunták, hogy nincs más dolguk, mint a Svédországból egy bőröndben véletlenül magukkal hozott milliók elköltése.

Nem mintha nem dúskáltak volna a szórakozási lehetőségekben. Csak ezek egy idő után egyhangúvá váltak. Julius megpróbálkozott azzal is, hogy kibérel egy százötven láb hosszú jachtot, személyzettel, hogy Allan és ő horgászbottal a kezükben a fedélzeten üldögélhessenek. Kellemes kikapcsolódás lehetett volna, ha szerettek volna horgászni. Vagy szerettek volna halat enni. Így azonban a jachtkirándulásokon a két barát ugyanazt csinálta, amit a parton szokott. Semmit.

Apropó sok pénz és semmittevés: Allan azt találta ki, hogy áthozatja Amerikából Harry Belafontét, hogy elénekeljen három számot Julius születésnapján. Harry ott maradt vacsorára is, pedig azt már nem fizették neki. Végül az egész estét ilyen alapon töltötte el velük.

Allan azért választotta Belafontét, mert úgy tudta, hogy Julius nagyon kedveli az új, fiatalos zenét. Julius méltányolta a gesztust, és egy szóval sem említette, hogy az illető művész a második világháború vége óta már nem fiatal. Hiszen Allanhoz képest szinte még gyerek.

A világsztár látogatása Bali szigetén nemigen kavarta fel a szürke hétköznapok állóvizét, Allan és Julius életére mégis jelentős, hosszan tartó hatást gyakorolt. De nem azzal, amit énekelt vagy mondott. Hanem azzal, amit elutazása előtt, a reggelihez magával hozott. Egy lapos, fekete szerkentyűvel, aminek egyik oldalán egy kiharapott alma díszelgett, a másik oldala pedig egy képernyő volt, ami kivilágosodott, ha nyomkodták. Harry meg csak nyomkodta, nyomkodta. És időnként morgott valamit. Aztán felnevetett. Rögtön utána megint mordult egyet. Allan soha nem szokott kíváncsiskodni, de mindennek van határa.

– Távol álljon tőlem, hogy Belafonte úrfi magánügyeit firtassam, mégis bátorkodom megkérdezni, hogy most mivel foglalatoskodik? Történik valami abban az … izében?

Harry Belafonte rájött, hogy Allan még soha nem látott tabletet, és nagy élvezettel kezdte magyarázni a működését. A gép meg tudja mutatni, mi történik a világban, mi történt régen és jószerivel azt is, mi fog történni ezután. Gombnyomásra megjelenik benne minden elképzelhető kép és film. És sok elképzelhetetlen is. További gombok megnyomására megszólal benne mindenféle zene. Ha kell, a gép beszélni is tud. A jelek szerint nő volt. Siri.

A reggeli és a gépbemutató után Belafonte fogta a kis táskáját, a fekete tabletjét, és elindult a repülőtérre, hogy hazautazzon. Allan, Julius és a szálloda igazgatója integetve búcsúzott tőle. Az énekes taxija alighogy eltűnt a szemük elől, Allan az igazgatóhoz fordult, és megkérte, rendeljen meg számára egy ugyanolyan masinát, mint amilyen Harry Belafonténak volt. Szórakoztatta a gép gazdag tartalmi kínálata, és ezt nem sok százéves emberről lehet elmondani.

Az igazgató épp akkor tért vissza Jakartából, a szállodai szolgáltatások témakörében rendezett konferenciáról, ahol megtudta, hogy a személyzetnek nem a vendégek kívánságainak teljesítése a legfőbb feladata, hanem annak túlteljesítése. Karlsson úr és Jonsson úr ráadásul Bali turizmustörténetének legjobb vendégei közé tartoztak. Nem csoda, hogy az igazgató már másnapra beszerzett egy tabletet Karlssonnak. Meg egy mobiltelefont is. Ajándékba.

Allan nem akart hálátlannak látszani, nem mondta, hogy a telefonnak semmi hasznát sem veszi, mert akiket ő felhívhatna, már vagy ötven éve mind meghaltak. Kivéve Juliust, természetesen. Akinek viszont nem volt telefonja. Bár ezen éppenséggel lehet segíteni.

– Tessék, ezt neked adom – mondta a barátjának Allan. – Tulajdonképpen én kaptam ajándékba az igazgatótól, de rajtad kívül nincs senki, akit felhívhatnék, neked viszont mostanáig nem volt telefonod.

Julius köszönte a kedvességet. Nem tartotta fontosnak megemlíteni, hogy Allan továbbra sem tudja felhívni, ugyanilyen okból.

– Ne veszítsd el! – tette hozzá Allan. – Drága darabnak látszik. Régen jobb volt, amikor a telefon egy zsinórral a falhoz volt erősítve, mert mindig lehetett tudni, hol van.

* * *

A fekete tablet lett Allan legkedvesebb játékszere. Ráadásul a használatáért nem kellett fizetni, mert a szállodaigazgató azt kérte a denpasari számítástechnikai bolt alkalmazottaitól, hogy a tabletet és a telefont mindennel lássák el, ami jár hozzá. Ez többek között azt is magába foglalta, hogy a SIM kártyát rákötötték a szállodára, amelynek a telefonszámlája ezek után érthetetlen módon megduplázódott.

A százéves ember kitanulta a különös szerkentyű kezelését, és reggelente még ki sem kelt az ágyból, máris bekapcsolta, hogy lássa, mi történt éjszaka, amíg aludt. A világ minden szegletéből beáramló kisebb horderejű, mulatságos hírek szórakoztatták legjobban. Például az, hogy Nápolyban mintegy száz orvos és ápolónő felváltva írják be egymást a jelenléti ívekre, úgyhogy senkinek nem kell dolgoznia, mégis mindenki megkapja a fizetését. Vagy az, hogy Romániában olyan sok állami hivatalnokot kell lecsukni korrupció miatt, hogy lassan megtelnek az ország börtönei. A még szabadlábon lévő hivatalnokok a problémát – vagyis hogy ne kelljen újabb börtönöket építeni – pedig úgy akarják megoldani, hogy legalizálják a korrupciót.

Megváltoztak Allan és Julius reggeli szokásai. Eddig Allan reggelizés közben mindennap szóvá tette, hogy barátja éktelen horkolása még a falon is áthallatszik. Az új rendben ez az elem ugyan megmaradt változatlan formában, de kiegészült Allan beszámolójával a tabletben talált legfrissebb hírekről. Julius kezdetben örült a beszámolóknak, nem utolsósorban azért, mert elvonta a figyelmet a horkolásról. Kifejezetten vonzónak találta a románok ötletét, hogy törvényessé tegyék a törvénytelenséget. Mennyivel egyszerűbb lenne a tolvajok élete egy ilyen társadalomban.

Allan gyorsan kiverte a fejéből a gondolatot, mivel rámutatott, a lopás törvényesítése megszüntetné magát a lopás fogalmát. Ezzel jócskán lelohasztotta Julius lelkesedését, aki már épp javasolni akarta, hogy költözzenek át Baliból Bukarestbe. Hiszen a lopásban az a legjobb, hogy az ember átejt valakit, aki erre többnyire rászolgált – vagy legalábbis nem éri túlzottan nagy kár. Ha ezt az átejtést nem lehet lopásnak tekinteni, mi a jó benne?

Allan vigasztalásul elmondta neki, hogy a románok az utcára vonultak, és tiltakoznak a politikusaik és hivatalnokaik tervei ellen. Az egyszerű román emberek nem olyan filozofikus gondolkodásúak, mint a vezetőik. Ők azt gondolják, hogy aki lop, azt be kell zárni, titulusra vagy rangra való tekintet nélkül, akár van hova bezárni őket, akár nincs.

A reggeli beszélgetések során Baliban, a szálloda teraszán egyre gyakrabban került szóba, hogy hol lehetne Allan és Julius számára az élet kevésbé egyhangú, mint itt. Amikor a soron következő reggel az volt a vezető hír, hogy az Északi-sarkon 20 fokkal melegebb a hőmérséklet az átlagnál, Allan felvetette, nem jelenthetne-e ez számukra alternatívát.

Julius, miután megrágta és lenyelte a soron következő falat pirított tésztát, kifejtette, hogy nekik kettőjüknek az Északi-sark nem volna megfelelő hely. Kivált akkor nem, ha a jég olvadni kezdene. Julius ugyanis mindig megfázik, ha nedves a lába. Azonkívül jegesmedvék is laknak arrafelé, s róluk Julius csak annyit tudott, hogy születésüktől fogva minden reggel rosszkedvűen ébrednek. Balin a kígyók legalább nem kedvelik az emberek társaságát.

Allan szerint nem csoda, hogy a jegesmedve rosszkedvű, ha egyszer érzi, hogy olvad a lába alatt a jég. Ha a tendencia folytatódik, és a helyzet tényleg rosszra fordul, kénytelen lesz elkutyagolni a legközelebbi szárazföldig. Ami csak Kanada lehet, mert az Egyesült Államokban nemrég új elnököt választottak – Allan nem is emlékszik, említette-e már ezt Juliusnak. És az új elnök akárkit nem enged át a határon.

Igen, Julius már hallotta az új elnök hírét. Trump a neve, ha jól emlékszik. A jegesmedve ugyan fehér, de mégiscsak külföldi. Úgyhogy nincs miben reménykednie.

A fekete tabletből származó hírek között egyformán akadtak nagyobb horderejűek és kisebbek is. Sajnos többnyire nagyobbak. Allan ugyan a kisebbeket és színesebbeket kereste, de a nagyokat keresés nélkül is megkapta. A bolhaszűrőn az elefántok is fennakadnak.

Élete első száz évében Allan soha nem foglalkozott a nagyobb perspektívákkal. Új játékszere most azt közölte vele, hogy a világ, úgy ahogy van, rettenetes. És emlékeztette rá, hogy valamikor régen helyesen döntött, amikor hátat fordított neki és csak a maga sorsával törődött.

Visszagondolt fiatal éveire, amikor kifutófiúként dolgozott Flenben, a robbanószergyárban. A gyár munkásainak fele a szabad idejében a vörös forradalom után vágyakozott, míg a másik fele a kínaiaktól és japánoktól rettegett. A sárga veszedelem rémképét olyan regények meg egyéb írások festették a falra, amelyekben a fehér emberek világát elözönlik a sárgák.

Alant nem érdekelték a színárnyalatok sem akkor, sem a későbbiekben, amikor a második világháború után a barna lett a színek közül a legvisszataszítóbb. Ügyet sem vetett rá, mint ahogy arra sem, amikor nem sokkal ezután a népek egy ideológia köré kezdtek gyülekezni. Ezúttal nem megszabadulni szerettek volna valamitől, hanem inkább vágyakoztak valamire. Világbékére, virágosra festett mikrobuszokra és alkalomadtán hasisra. Mindenki szeretett mindenkit, Allant kivéve, aki nem szeretett senkit és semmit. A macskája kivételével. Nem mintha megkeseredett ember lett volna. Csak ember.

A világ virágkorszaka addig tartott, amíg Margaret Thatcher és Ronald Reagan a maga országában át nem vette a hatalmat. Ők sokkal praktikusabbnak tartották, ha az ember csak magát szereti és csak a maga előrejutásával törődik. Ha kell valaki, akit nem szeret, erre a célra ott vannak az oroszok. Más komoly fenyegetés momentán nem is volt, és amikor Reagan az űrből indítható rakéták puszta emlegetésével véget vetett a szovjetek kommunista rendszerének, mindenki nagyon örült és megnyugodott, kivéve az emberiségnek az a fele, amelyiknek nem jutott mindennap ennivaló, és kivéve azt a néhány ezer brit bányászt, akiktől elvették a bányáikat. Az újdonság az volt, hogy az embernek nem kellett többé szeretnie a felebarátját, csak elviselnie. El is viselte mindaddig, amíg új szelek kezdtek fújdogálni.

A barna szín, talán némi meglepetésre, alattomosan visszaszivárgott a világba. Ezúttal nem Németországból indult hódító útjára, legalábbis nem közvetlenül onnan. Talán nem is közvetetten. Hanem egy sor másik országból. Az Egyesült Államok nem tartozott az elsők közé, de új elnöke jóvoltából hamarosan az élre tört. Hogy ennek az új elnöknek a lelke mennyire barna, azt nem lehetett tudni, mert úgy tűnt, napról napra változtatja a színét. De most nem volt elég a legvagányabb legénynek lenni a gáton, most arra is rá kellett mutatni, milyen külső erők fenyegetik az életszínvonalunkat, ami nekünk, nyugati fehér embereknek egyszerűen jár.

Allan leginkább a szórakoztatásáról gondoskodó játékszernek szerette volna tekinteni fekete tabletjét, de nem tudta megvédeni magát az összefüggésektől, amelyeket kezdett megérteni. Felmerült benne, hogy elhajítja a tabletet. Csak még kivárja a nap végét. Meg még egy napot. Azután kelletlenül be kellett ismernie magának, hogy elkésett vele. Végül a dolgok állása foglalkoztatni kezdi az embert, pedig mindeddig a legkevésbé sem izgatta.

– Basszus – motyogta magában.

– Mi van? – kérdezte Julius.

– Semmi. Csak az, amit mondtam.

– Basszus?

– Igen.

INDONÉZIA

Miután Allan megbékélt újdonsült érdeklődésével általában véve a világ dolgai iránt, fekete tabletje is visszanyerte gazdája elveszett bizalmát. Visszatérése alkalmából azzal a hírrel köszöntötte, hogy egy norvégiai halastó tulajdonosa sárgarépából készült tápszerrel etette a tavában élő keszegeket, és amikor az ugyancsak ott élő csukák megették az ily módon feltáplált halakat, a húsuk rózsaszínű lett. A norvég gazda kifogta a csukákat, és a filézett csukahúst lazacként adta el. A lebukás kockázatát azzal próbálta csökkenteni, hogy a hamisítványt kizárólag Namíbiába exportálta, ahol persze véletlenül akadt egy Oslóból odatelepült nyugdíjas élelmiszer-biztonsági felügyelő. A felügyelő leleplezte a turpisságot, a norvég gazdát börtönbe zárták, és Délnyugat-Afrikában ismét normális áron árulták a lazacot.

Így folydogált az élet. A fekete tablet visszaadta Allan életkedvét. Miközben Juliust továbbra is gyötörte a frusztráció. Hiszen hónapok teltek el úgy, hogy nem tett egyetlen tisztességtelen kézmozdulatot sem. Otthon, Svédországban kriminális életének utolsó éveit a norvég csukalazac-történet szerényebb változatainak megvalósításával töltötte. Zöldséget importált távoli országokból, átcsomagoltatta, és svéd áruként adta tovább. Ezzel sok pénzt lehetett keresni. A hűvös északi klíma és a soha le nem nyugvó nap páratlanul gazdag ízárnyalatokat érlelt a paradicsomba és uborkába. Ahogy Carl Jonas Love Almqvist, a tizenkilencedik század nagy költője írta: „Svéd köszméte csak svéd földön terem”.

Speciel a köszméte nemigen érdekelte Juliust, kicsi volt iránta a kereslet. A zöld spárgával viszont más volt a helyzet. Amikor a tavasz lassan nyárba fordult, az emberek négy-ötszörös árat is megadtak egy csomag spárgáért, ha Svédországban termett.

Julius Jonsson svéd spárgája ez idő tájt Peruból került az országba. Hosszú ideig jól ment az üzlet. Jonsson egyik viszonteladója azonban túlságosan elszemtelenedett, és a gotlandi spárgát jó öt héttel azelőtt kezdte árulni a stockholmi Hötorget-piacon, hogy egyáltalán elültették volna Gotlandon. Híre ment, hogy ebben valami turpisság van, amire felfigyelt a svéd élelmiszer-biztonsági hatóság is. Hirtelen ellenőrzéseket tartottak szokatlan helyeken és időpontokban. Julius rövid időn belül elvesztett három perui szállítmányt, amelyeket a törvény nevében lefoglaltak és megsemmisítettek. Ráadásul a viszonteladóit – nem úgy, mint Juliust – le is csukták. Ez a viszonteladók sorsa.

A törvény hosszú karja a műveletek agyközpontjáig ugyan nem ért el, Julius mégis beleunt az egészbe. Elege lett a mértéken felüli svéd perfekcionizmusból. Tudomása szerint még senki nem halt bele abba, hogy perui spárgát evett.

Nem, a rendes, munkából élő tolvajoknak ez már nem éri meg a fáradságot. Julius inkább nyugdíjazta magát. Inkább szeszt főzdögélt odahaza, elejtett egy-két szarvast, kérdezés nélkül rákötötte magát a szomszéd villanyórájára, de legfőképp nem csinált semmit. Amíg egyszer be nem kopogtatott hozzá egy százéves öregember. Aki azt mondta, Allannak hívják, és volt nála egy lopott bőrönd, amit egy pálinkával koronázott kellemes vacsora után nagy nehezen ki is nyitottak. Kiderült, hogy milliók vannak benne.

Ennek aztán mindenféle következménye lett. Julius és Allan sorra lerázta magáról azokat a makacs egyéneket, akik vissza akarták kapni a pénzüket, és végül eljutottak Bali szigetére, ahol szép lassan maguk költötték el a milliókat.

Allan látta, hogy Julius lógatja az orrát. Megpróbálta feldobni valamivel unalomtól senyvedő barátját, felolvasta neki a fekete tabletből, miféle galádságokat követnek el a világ minden sarkában. Románia, Olaszország és Norvégia után egy reggel Zuma dél-afrikai elnök is terítékre került, mivel magánuszodát és magánszínházat építtetett az adófizetők pénzén. Ez lett a sorsa egy népszerű svéd énekesnőnek is, aki adóbevallásában szolgálati utazásként akart elkönyveltetni hét estélyi ruhát és tizennyolc pár cipőt.

De Juliust ez sem dobta fel. Csinálnia kellene valamit, ha nem akarja, hogy végleg depresszióba zuhanjon.

Allan, aki az elmúlt száz évben soha nem aggodalmaskodott semmin, most aggódva nézte barátja vergődését. Mi lehetne az, amivel elfoglalhatná magát?

Eddig jutott a töprengésben, amikor segítségére sietett a véletlen. Egyik este, amikor Allan már lefeküdt, Julius úgy érezte, el kell tompítania valamiképp a lelkében gyülemlő bánatot. Beült a szálloda bárjába, és rendelt egy pohár arakot. Az arak rizsből és nádcukorból készül, rumíze van, és olyan erős, hogy könnybe lábad tőle az ember szeme. Julius már megtanulta, hogy egy pohártól a bánat csak felkavarodik, kettőtől viszont már elpárolog. Biztos ami biztos alapon lefekvés előtt még fel szokott hajtani egy harmadik pohárral is.

Az első esti pohár már kiürült, s lassan közeledett a második, amikor Julius érzékszervei felfogták, hogy nincs egyedül a bárban. A sorban a harmadik bárszéken egy középkorú ázsiai férfi ült, ő is egy pohár arakkal a kezében.

– Egészség – mondta Julius halkan, és megemelte a poharát.

A férfi válaszul elmosolyodott, majd mindketten felhajtották az italt, és elfintorodtak.

– Kezdi bedolgozni magát – mondta a férfi, akinek ugyanolyan könnyes lett a szeme, mint Juliusé.

– Első vagy második? – kérdezte Julius.

– Második – felelte a férfi.

– Nekem is.

Közelebb húzódtak egymáshoz, és mindketten úgy döntöttek, kérnek ugyanabból egy harmadik pohárral is.

Beszélgettek kicsit, azután a férfi bemutatkozott:

– Simran Aryabhat Chakrabarty Gopaldas – mondta. – Örvendek!

Julius hosszan nézte a férfit, aki közölte vele a nevét. Mivel már elég arakot vett magához, kertelés nélkül kimondta, amit gondolt.

– Ilyen név nincs.

De van. Kivált akkor, ha valaki Indiában születik. Simran a többi nevével együtt azután került Indonéziába, hogy balszerencsésen végződő incidensbe keveredett egy nehéz felfogású apa lányával.

Julius bólintott. A lányos apák általában nehezebb felfogásúak, mint a többi apák. De ettől még nem kellene olyan nevet viselni, amit csak egy fél nap alatt lehet kimondani.

Kiderült, hogy a férfi – akit hívtak ahogy hívtak – felettébb pragmatikus módon tekint tulajdon identitása kérdésére. De az is lehet, hogy volt humora.

– Szerinted hogy kéne hogy hívjanak engem?

Julius jól érezte magát a hontalanná vált indiai férfi társaságában. De ha továbbra is együtt akarnak üldögélni és barátok akarnak lenni, a neveinek ezzel a hosszú sorával ez nem fog menni.

– Gustav Svensson – mondta Julius. – Ez jó név, könnyű kimondani, könnyen meg lehet jegyezni.

A férfi azt mondta, neki a Simran Aryabhat Chakrabarty Gopaldas megjegyzése sem jelentett soha nehézséget, de elismeri, hogy a Gustav Svensson jól hangzik.

– Svéd, ugye? – kérdezte.

Az. Julius újra bólintott. Ennél svédebb már nem is lehetne.

Ez volt az a hely és az a pillanat, amikor az új üzleti terv megfogant benne.

* * *

Julius Jonsson és Simran Satöbbi kezdődő barátságát a harmadik pohár arak elfogyasztása szilárdította meg. Mielőtt az este véget ért volna, elhatározták, hogy újra találkoznak. Ugyanitt, ugyanebben az időben, másnap este. Julius egyúttal azt is eldöntötte, hogy a lehetetlen nevű férfit ezentúl Gustav Svenssonnak fogják hívni. Simran Aryabhat Chakrabarty Gopaldas azt gondolta, hogy neki így is jó. Ami azt illeti, az eddigi nevével nem sokra ment.

Így teltek az esték, egyik a másik után. Az indiai férfi lassan megbarátkozott új nevével. Tetszett neki.

Aznap érkezett a szállodába, amikor először találkoztak, a régi nevén jelentkezett be, és végig ott is lakott, amíg Juliusszal kikovácsolták jövendő együttműködésük terveit. Amikor a szállodaigazgató egyre emeltebb hangon kezdte emlékeztetni számlája kiegyenlítésének időszerűségére, Gustav elárulta Juliusnak, hogy végleg távozni akar a szállodából. Fizetés nélkül. És feltűnés nélkül. Az igazgatónak lehetőleg soha nem kell megértenie, hogy Simran számláját hogyan tudná Gustavon behajtani.

Julius azonban megértette. Mikor volna esedékes a távozás?

– Legjobb volna negyed órán belül.

Julius ezt is megértette. Ám nem akarta elveszíteni új barátját, ezért neki adta a telefonját, amit Allantól kapott.

– Ez legyen nálad, hogy elérjelek. Majd hívlak a szobámból. Indulj. A konyhán keresztül távozz, én is így csinálnám.

Gustav megfogadta Julius tanácsát, és eltávozott. Még aznap este előkerült a szállodaigazgató, miután egy óra hosszat bolyongott az épületben, és kereste az indiai vendéget, akinek immár nyoma veszett.

Julius és Allan nyugágyban, a megfelelő itallal a kezükben a tengerparton üldögéltek, és nézték a naplementét. Az igazgató elnézést kért a tolakodásért, de valamit kérdezni szeretne Juliustól.

– Nem látta-e véletlenül Jonsson úr a Simran Aryabhat Chakrabarty Gopaldas nevű vendéget? Észrevettem, hogy az utóbbi időben többször is beszélgettek egymással itt a szállodában.

– Simran kicsodát? – kérdezte Julius.

* * *

Juliusnak és Gustav Svenssonnak a továbbiakban máshol kellett találkozniuk, nem a szállodában, ha üzleti megbeszélést akartak tartani. A szállodaigazgató ugyan nem kérhette számon az eltűnt vendéget Jonssonon, ám ez nem akadályozhatta meg abban, hogy növekvő gyanakvással figyelje a svéd urakat. Ők jóval nagyobb veszteséget okozhatnak számára. Eddig rendesen fizettek, de a jelenlegi tartozásuk nagyobb volt a szokásosnál, és ilyen esetben nem árt az óvatosság.

Jonsson és Svensson inkább Denpasar központjában, egy piszkos lebujban tartották meg találkozóikat. Gustavról kiderült, hogy nagyjából éppúgy szeret lopni, mint Julius. Otthon Indiában éveken át abból élt, nem is rosszul, hogy autókat bérelt, kicserélte a motorjukat, majd az autókat visszaadta a kölcsönzőknek. Azok sokszor csak hónapokkal később jöttek rá, hogy járműveik hét évvel öregebbek lettek, és fogalmuk sem volt, kire gyanakodjanak a sok száz bérlő közül. Vagy talán a személyzet tagjai közül?

A szép autók annak idején mindennapos részei voltak Gustav életének. Ráadásul Gustav rájött, hogy minél szebb az autója, annál jobbak az esélyei a szép lányoknál. A képlet többször is helyesnek bizonyult. Utoljára annyira helyesnek, hogy el kellett hagynia az egész autóágazatot, a lányt, és magát Indiát is, mivel a lány teherbe esett. A lány apjáról kiderült, hogy katona és országgyűlési képviselő, és amikor Gustav stratégiai okokból úgy döntött, hogy megkéri a lánya kezét, az apa megfenyegette, hogy ráküldi a hetedik gyalogos hadosztályt.

– Ostoba fajankó – mondta Julius. – Miért nem gondolt a lánya jövőjére?

Gustav egyetértett vele. Súlyosbította a helyzetet még az is, hogy az apa észrevette, hogy amíg szolgálati úton volt Szingapúrban, a hathengeres BMW-je átalakult négyhengeressé.

– És téged okolt érte?

– Igen. De nem volt rá bizonyítéka.

– Ártatlan voltál?

– Ez nem tartozik ide.

Gustav Svensson összefoglalásképp megjegyezte, hogy nem bánja, hogy Simran Aryabhat Chakrabarty Gopaldas elköltözött ebből az árnyékvilágból.

– Csak kár, hogy már nem fizethette ki a hotelszámláját. Egészségedre, kedves barátom.

* * *

Nem sokkal azután, hogy a szálloda bárjában szerencsésen megismerkedtek egymással, Julius Jonsson a bőröndben lévő maradék pénz jelentős részének felhasználásával és új partnere, Gustav Svensson közreműködésével megvett egy spárgaültetvényt fenn a hegyekben. Julius irányította az üzletet, Gustav volt a munkavezető, az ültetvényen pedig a szegény helybeliek hajladoztak a földeken.

Korábbi kapcsolatainak felhasználásával Julius és új társa „Gustav Svensson helyben termelt spárgáját” kék-sárga színű csinos csomagolásban Svédországba exportálta. Julius és korábban egészen más nevet viselő partnere sehol nem állította, hogy a spárga svéd volna. Ennek a spárgának csak az ára volt svéd, valamint indiai termelőjének a neve. A perui projekttől eltérően a vállalkozás nem volt annyira törvénytelen, mint ahogy az Julius kedvére lett volna, de hát nem lehet minden tökéletes. Azonkívül sikerült Gustavval közösen egy árnyalatnyival talán törvénytelenebb, kiegészítő üzletágat is létrehoznia. A svéd spárgának olyan jó híre volt a világban, hogy még a Gustav által termelt balinéz alfaját is érdemes volt Svédországba érkezése után új ládákba átcsomagolni és továbbexportálni a világ különböző részeiben működő luxusszállodákba. Például Baliba. Az ottani prémiumkategóriás hotelek mindent megtettek nemzetközi jó hírük megőrzése érdekében, és megérte nekik néhány rúpiával többet költeni, ha nem a helybeli vizes fajtát akarták felszolgálni.

Allan örült, hogy barátja visszanyerte régi formáját. Az élet újra élhető lehetett volna mind Julius, mind fekete tablettel felszerelkezett százéves barátja számára, ha a bőröndjükben lévő kiapadhatatlannak látszó pénzforrás nem kezdett volna kiapadni. A spárgaültetvény ugyan már termelt némi jövedelmet, de a két barát lakhelyéül szolgáló luxushotel továbbra sem adta ingyen a szolgáltatásait. A szálloda éttermében a Svédországból importált spárga is egy vagyonba került.

Julius egy ideje már megpróbálta szembesíteni Allant vagyoni helyzetük megrendülésével. De soha nem nyílt rá alkalom. Egészen a mai reggelig. Allan majszolgatás közben szokása szerint a tabletjét nézegette, amelyben a legfrissebb híradás a testvéri szeretetről szólt. Észak-Korea vezetője, Kim Dzsongun a hírek szerint éppen most mérgeztette meg a testvérét egy malajziai repülőtéren. Allan azt mondta, nincs túlságosan meglepve, mert valamikor dolga volt Kim Dzsongun apjával. És nagyapjával.

– Ami azt illeti, az apja és a nagyapja is el akart tetetni láb alól – idézte fel a régi időket. – Ma már egyikük sem él, én viszont itt ülök. Így van ez.

Julius megszokta, hogy időnként különös dolgok bukkannak fel Allan múltjából, és már nem lepődött meg semmin. Ezt a történetet éppenséggel hallotta is, csak elfelejtette.

– Találkoztál az észak-koreai vezér apjával? És nagyapjával? Te hány éves vagy tulajdonképpen?

– Száz. Már benne vagyok a százegyedikben – felelte Allan. – Ha nem vetted volna észre. Kim Dzsongil és Kim Ir Szen volt a nevük. Az egyik még gyerek volt, de nagyon dühös gyerek.

Julius ellenállt a kísértésnek, hogy tovább kérdezősködjön. Inkább arra terelte a szót, amiről már kezdettől fogva beszélni szeretett volna.

A dolog úgy áll, ahogy ezt ő már korábban is jelezte, hogy a pénzzel teli bőröndjükből lassacskán üres bőrönd lesz. Azonkívül két és fél hónapja nem fizettek a szállodának sem. Julius gondolni sem mer rá, mekkora lehet az a számla.

– Hát akkor ne gondolj rá – javasolta Allan, és még egy falatot tett a szájába az enyhén csípős nasi gorengből.

Sürgetőbb problémát jelentett a hajókölcsönző, aki kijelentette, hogy nem hitelez tovább, és ha Karlsson úr és Jonsson úr nem egyenlíti ki a tartozását egy héten belül, kitekeri a nyakukat.

– Hajókölcsönző? – kérdezte Allan. – Talán hajót kölcsönöztünk?

– Luxusjachtot.

– Vagy úgy. Az is hajó?

Julius ezután bevallotta, hogy meg akarta lepni valamivel Allant a százegyedik születésnapján, de anyagi lehetőségeik nem teszik lehetővé a Harry Belafonte-színvonalú ünneplést.

– Vele már találkoztunk egyszer – mondta Allan. – A születésnapi ünneplések pedig nekem soha nem szoktak bejönni, úgyhogy emiatt ne lógasd az orrod!

De Julius lógatta. Allannak tudnia kell, hogy milyen sokat számított neki Belafonte meghívása. Ő se mai gyerek, de még soha senki nem szerzett neki olyan kellemes meglepetést, mint Allan annak idején.

– Pedig nem is én énekeltem – mondta Allan.

Julius mindenképp ragaszkodni akart az ünnepléshez, már tortát is rendelt abból a cukrászdából, amelyik hajlandó volt hitelbe elkészíteni. Azután egy hőlégballonos kirándulás is vár még rájuk a szépen zöldellő sziget fölött a légballon pilótája és két üveg pezsgő társaságában.

A légballon ötlete tetszett Allannak. De mi volna, ha a tortáról lemondanának, ha egyszer ennyire spórolniuk kell? A százegy gyertya is nyilván egy csomó pénzbe kerülne.

A közös kassza nem bír ki százegy gyertyát, mondta Julius. Előző este belenézett a bőröndbe, megszámolta, mennyi maradt még benne. Azután megpróbálta felbecsülni, mennyivel tartozhatnak a szállodának. A jachtbérlésért járó tartozásukat nem is kellett felbecsülnie, mert a kölcsönző egészen pontosan közölte velük.

– Mindent egybevetve, attól tartok, a hiányunk legalább százezer dollár lehet – jelentette be Julius.

– Gyertyával vagy gyertya nélkül? – kérdezte Allan.

INDONÉZIA

A százéves ember mindig nyugtató hatást gyakorolt a környezetére, a történelem folyamán csak néhány kivételes esetben borított ki mindenkit maga körül. Például amikor Sztálinnal találkozott 1948-ban. Aminek öt év munkatábor lett a következménye. Az észak-koreaiak sem örültek a társaságának, amikor néhány évvel később oda vetődött hozzájuk.

Mindez már a múlt. Most rávette Juliust, hogy előbb a tervek szerint megünneplik a százegyedik születésnapját (főként mert Julius annyira szerette volna), és azután kerítenek sort anyagi helyzetük felmérésére. A dolgok általában elrendeződnek. Kis szerencsével még az is lehet, hogy egy újabb pénzzel teli bőrönd akad az útjukba.

Julius ebben nem bízott, bár Allan társaságában soha nem lehetett tudni. Nehéz helyzetük ellenére elfogadta Allan javaslatát, hogy a légballonos kirándulásra két üveg pezsgő helyett négy üveggel vigyenek magukkal. Mi van, ha szélcsönd fogadja őket odafent? Valamivel el kell ütniük az időt.

– Vigyünk szendvicseket is? – vetette föl Julius.

– Minek? – mondta Allan.

A szállodaigazgató mostanában szemmel tartotta öreg vendégét és még öregebb társát. Rendezetlen számlájuk összege már meghaladta a százötvenezer dollárt. Az összeg ugyan csak töredéke volt annak, amit az igazgató a bőkezű skandináv vendégeken megkeresett az elmúlt években, de azért eléggé nagy ahhoz, hogy veszni hagyja. Úgyhogy bizonyos intézkedéseket kellett foganatosítania. Néhány napja, vagy pontosabban néhány éjszaka óta egy férfi őrködött diszkréten az urak luxusbungalója közelében, azt figyelte, nem másznak-e ki az épület valamelyik üvegezetlen ablakán és nem tűnnek-e el.

Az igazgató ugyanakkor bizonyos megbecsüléssel is gondolt Jonsson és Karlsson urakra. Az előbbi hihetőnek látszó magabiztossággal közölte vele, hogy újabb pénzek beérkezésére számítanak még a hét vége előtt. És igaz, ami igaz, Jonsson máskor sem fizetett pontosan, szerette halogatni, ameddig csak lehet. Talán csak erről van szó, hogy nem szívesen válik meg a pénzétől. Ki nincs így ezzel?

Az igazgató mindent figyelembe véve azt az észszerű és stratégiai szempontból indokoltnak látszó megoldást választotta, hogy kivár, és jó képet vág az idősebb vendég születésnapjának tengerparti megünnepléséhez és a tortához. Néhány szóval még köszönteni is hajlandó.

* * *

Az ünnepelten, Juliuson és a szállodaigazgatón kívül a születésnapi bulin jelen volt még a bérelt légballon pilótája is. Gustav Svensson is szívesen jelen lett volna, de volt annyi esze, hogy nem jött el.

A légballon fel volt töltve, és készen állt az indulásra. Egyedül egy pálmafához erősített egyszerű horgony tartotta vissza attól, hogy fogja magát, és elrepüljön. A ballongáz megfelelő hőfokának beállításáról a légballon pilótájának kilencéves fia gondoskodott ugyancsak kelletlenül, mert sokkal inkább tartózkodott volna a néhány méterrel távolabb feltálalt születésnapi torta közelében.

Allan homlokát ráncolva nézte a százegy felesleges gyertyát. Micsoda pazarlás! Kidobott pénz! És idő! Hosszú percekig tartott, amíg Juliusnak sikerült mindet meggyújtania a szállodaigazgató arany öngyújtójának segítségével (amely a művelet végén Julius zsebében kötött ki).

A torta mindenesetre finom volt. A pezsgő pedig pezsgő, ha nem is grog. Allan azt gondolta, hogy lehetne ennél rosszabb dolga is.

Lett is. A szállodaigazgató ugyanis megkocogtatta a poharát, jelezte, hogy beszélni akar.

– Mélyen tisztelt Karlsson úr! – mondta.

Allan félbeszakította.

– Köszönöm, igazgató úr! Igazán nagyon kedves. De hát mégse álldogálhatunk itt valamennyien a következő születésnapomig. Nem kellene most már beszállnunk a légballonba?

A szállodaigazgató zavartan elhallgatott, Julius intett a légballon pilótájának, aki nyomban letette a kezében tartott tortaszeletet. Mégiscsak azért van itt elsősorban, hogy dolgozzon.

– Vettem! Megyek, és felhívom a repülőtéri meteorológiai szolgálatot. Meg kell érdeklődnöm, hogy a széljárás továbbra is rendben van-e. Mindjárt itt leszek.

Az ünnepi beszéd veszélye elhárult. Eljött a beszállás pillanata. Ez még egy százegy éves embernek sem jelentett nehézséget. Mindössze egy hordozható lépcső hat fokát a kosár külső oldalán, és egy hasonló, kisebb alkalmatosság három lépcsőfokát belül.

– Szevasz, kisöreg – mondta Allan, és megborzolta a kilencéves segédpilóta haját.

A fiú csak egy halk „jó napot”-tal válaszolt. Tudta, hogy mi a dolga, és tudta, hogy ért ahhoz, amit csinál. A horgonyra most, hogy a kosár súlyát a külföldiek jelentősen megnövelték, már nincs szükség.

Julius megkérte a fiút, mutassa meg, hogyan működik a szabályozó, és megtudta, hogy a hőlégballon repülési magasságát a gázcső végén lévő piros fogantyú elfordításával lehet módosítani. Induláskor jobbra kell fordítani. Leszálláskor pedig vissza, balra.

– Előbb jobbra, azután balra – mondta Julius.

– Igen, uram – mondta a fiú.

Ekkor három dolog történt egyidejűleg, néhány másodperc leforgása alatt.

Egy:

Allan látta, hogy a kilencéves gyerek vágyakozó pillantásokat vet a tortára, és javasolta neki, hogy fusson oda, és vegyen magának belőle. Tányér és evőeszköz ott van az asztalon. A fiúnak nem kellett kétszer mondani. Kiugrott a kosárból, mielőtt Allan befejezte volna a mondatot.

Kettő:

Julius próbaképp elfordította a piros fogantyút balra is és jobbra is, de olyan erősen, hogy a fogantyú a kezében maradt.

Három:

A pilóta kilépett a szálloda kapuján, csalódottnak látszott, és fejét csóválva bejelentette, hogy várniuk kell a felszállással, mert a szél épp most fordul északi irányba, ami a légballon útját kedvezőtlenül befolyásolhatja.

Ezután még három dolog történt, szintén nagyjából egyidejűleg.

Egy:

A pilóta észrevette, hogy kilencéves fia épp egy nagy szelet tortát töm magába, és jól leszidta szegény gyereket, amiért elhagyta a helyét.

Kettő:

Julius átkozódva nézte a kezében maradt piros fogantyút. A meleg szabadon áramlott felfelé a ballonba, amely…

Három:

… emelkedni kezdett.

– Állj! Mit művelnek? – kiáltotta a pilóta.

– Nem én tehetek róla, hanem ez az átkozott fogantyú – kiáltotta vissza Julius.

A légballon három méter magasságba emelkedett. Aztán négy méterre. Aztán ötre.

– Ez már igen! – mondta Allan. – Egészen jól alakul a buli.

INDIAI-ÓCEÁN

Hosszú ideig tartott, amíg Karlsson, Jonsson és a légballon olyan messzire szállt a nyílt tenger fölé, hogy már nem hallották a pilóta kiáltozását. Pedig szélirányban állt.

Még akkor is látták egy ideig, hogy vadul lóbálja a karját, amikor a hangját már nem hallották. Látták mellette a szálloda igazgatóját is. Ő kevésbé lóbálta a karját. De ő is szerencsétlennek látszott. Vagy még szerencsétlenebbnek. Mégiscsak százötvenezer dollárját vitte a szél egyre messzebb, egyre távolabb. A kilencéves fiú pedig, míg a többiek mással voltak elfoglalva, visszaoldalgott a tortához.

Néhány perccel később már szárazföldet sem lehetett látni sehol. Julius abbahagyta az átkozódást a piros fogantyú miatt. Miután sehogy sem tudta visszailleszteni a helyére, inkább kihajította a kosárból.

A gázláng folyamatosan és megállíthatatlanul lobogott. Igazából nem is volt baj, különben mindenestül belepottyantak volna a tengerbe.

Julius körülnézett. A gáztartály másik oldalán egy navigátorkészüléket talált. Ennek nagyon megörült. Kormányozni ugyan nem lehetett vele a légballont, de legalább megtudhatták, számíthatnak-e valamelyik irányból szárazföld felbukkanására.

Miközben Julius a földrajzi helyzetüket tanulmányozta, Allan kinyitotta az első üveg pezsgőt a négyből, amelyeket magukkal hoztak.

– Pá! – mondta, amikor a dugó kirepült a kosárból.

Julius úgy érezte, Allan nincs tisztában a helyzet komolyságával. Elvégre sejtelmük sincs, merre tartanak.

Allan szerint van.

– Annyiszor körbeutaztam már a Földet, hogy nagyjából megtanultam, mi hol van rajta. Ha a szél tartja az irányt, pár hét múlva megérkezünk Ausztráliába. De ha irányt változtat, akkor az út egy-két héttel tovább tarthat.

– És akkor hol fogunk kikötni?

– Hát nem az Északi-sarkon, mert oda nem akartál menni. Hanem a Délin.

– Hogy a francba…? – kérdezte Julius, de nem tudta befejezni.

– Jól van na, fogd a poharad. Igyunk az egészségünkre a születésnapomon. És ne izgasd magad. Nem repülünk a Déli-sarkra, a gáz sokkal hamarabb kifogy a tartályból. Gyere, ülj le.

Julius úgy tett, ahogy Allan mondta, engedelmesen leült társa mellé a padra, és üres tekintettel bámult maga elé. Allan látta rajta, hogy aggódik. Hogy ráfér némi biztatás.

– Nem túl jók a kilátásaink, öregfiú. De én már sokszor kerültem hasonló helyzetbe, és mégis itt vagyok. Meglátod, megfordul még a szél. Vagy mit tudom én.

Allan rendíthetetlen nyugalma oldotta kissé Julius szorongását. A maradékot talán rá lehetne bízni a pezsgőre.

– Add ide az üveget, kérlek – mondta halkan.

Nem bajlódott a pohárral, négy hatalmas kortyot ivott az üvegből.

Allan jól mérte fel a helyzetet, a gáz kifogyott, mielőtt szárazföld tűnt volna fel a láthatáron. A tartály köhögni kezdett, a láng egy darabig csapkodva lobogott, azután kialudt éppen egy időben azzal, hogy a két barát elfogyasztotta az első üveg pezsgőt.

Szép lassan ereszkedtek lefelé az Indiai-óceán ezen a napon szelíden fodrozódó hullámaira.

– Mit gondolsz, tud úszni a kosár? – kérdezte Julius, miközben egyre jobban közeledtek a víz színéhez.

– Mindjárt meglátjuk – felelte Allan. – Ide nézz!

A százegy éves Allan közben feltúrta a pilóta vészhelyzetekre tartalékolt mentőládáját. Most előhúzott belőle egy vadonatúj piros fogantyút a gázszabályozóhoz.

– Kár, hogy nem akkor találtuk meg, amikor még hasznát vehettük volna. És ehhez mit szólsz?

Két jelzőrakétát húzott elő.

A kényszerleszállás a tengeren jobban sikerült, mint ahogy azt Julius remélni merte. A légballon kosarát a sebessége és a súlya mintegy félméternyire nyomta le a víz színe alá, aztán negyvenöt fokos szögben megdőlt, majd visszabillent, és békésen himbálózni kezdett, mint valami tutaj.

A két öreg a becsapódás lendületétől egymásba gabalyodva bezuhant a kosár egyik sarkába. Julius hamar feltápászkodott, kést rántott, és gyorsan levágta a kosárról a vízen szétterülő, immár teljesen haszontalan ballon tartóköteleit, és így elejét vette, hogy a lassan süllyedni kezdő textília magával húzza a kosarat és utasait a mélybe.

– Ügyes vagy – dicsérte barátját Allan a kosár sarkából.

– Köszönöm – mondta Julius, és felsegítette társát a padra.

Julius ezután leszerelte a nehéz aggregátort, és a gáztartállyal és a négy tartókarjával együtt behajította a tengerbe. Ezzel legalább ötven kilóval könnyebbé tette az egész úszó alkalmatosságot. Letörülte homlokáról az izzadságot, és leült barátja mellé a padra.

– Hogyan tovább? – kérdezte.

– Azt hiszem, legjobb, ha most megiszunk még egy üveg pezsgőt, mielőtt kijózanodunk. Nem tudnád felküldeni az egyik jelzőrakétát, amíg én kibontom a pezsgőt?

A kosár oldalán már szivárogni kezdett a víz, de csak annyira, hogy Allan adott még pár órát maguknak, mielőtt elsüllyednének. Vagy akár többet is, ha találnak valami alkalmas eszközt a víz kimeregetésére.

– Két óra alatt sok minden történhet – mondta.

– Mint például?

– Vagy nem sok minden. Vagy semmi.

Julius kinyitotta az első jelzőrakéta dobozát, és megpróbált kihámozni valamit az indonéz nyelvű használati utasításból. Szalonspicces volt, tehát nem annyira kétségbeesett, mint amennyire lennie kellett volna. Egyfelől tudta, hogy hamarosan meg kell halnia. Másfelől egy olyan ember társaságában volt, aki alighanem halhatatlan. Akit nem végeztetett ki Franco tábornok, akit nem ítélt életfogytiglani börtönbüntetésre az amerikai bevándorlási hatóság, akit nem fojtott meg Sztálin elvtárs (még ha nem sokon múlott is), akit nem tett el láb alól sem Kim Ir Szen, sem Mao Ce-tung, akit nem végeztek ki az iráni határőrök, akinek huszonöt éven át tartó hidegháborús kettősügynöki élete során a haja szála sem görbült (egyre gyérülő üstökén), akit nem pusztított el Brezsnyev áporodott lehelete, s akit Nixon elnök bukása sem rántott magával a mélybe.

Semmi más nem utalt arra, hogy Allannak a sok kudarc után talán most mégis sikerül meghalnia, mint az a tény, hogy egy lassan süllyedő fonott kosárban ül az Indiai-óceánban valahol Indonézia, Ausztrália és az Antarktisz között. De ha a százegyedik születésnapját ünneplő öregember ezt is túléli, akkor Julius okkal feltételezhette, hogy a potyautas is osztozik sorsában.

– Azt hiszem, csak ezt kell meghúzni – mondta, és a jó zsinórt húzta meg a rossz irányba, mire a jelzőrakéta belefúródott a vízbe, és megtett még vagy száz métert lefelé, mielőtt kimúlt volna.

Julius azon a ponton volt, hogy feladja. Allan azonban felbontotta a következő üveg pezsgőt, átnyújtotta barátjának, és kérte, igyon néhány kortyot – ha nem akar pohárból, akkor üvegből –, mert látszik rajta, hogy ráfér.

– Azután megpróbálkozhatnál a második rakétával. De inkább felfelé irányítsd, szerintem úgy jobban látszik.

INDIAI-ÓCEÁN

A Becsület és erő nevű észak-koreai teherhajó a hivatalos papírok szerint harmincezer tonna gabonát szállított Havannából Phenjanba. A kevésbé hivatalos megbízás szerint Madagaszkártól délkeleti irányban lassítania kell a sebességét, és az éjszaka leple alatt fel kell vennie négy kiló dúsított uránt. A küldemény Kongóból származik, futárok adták kézről kézre Burundin, Tanzánián és Mozambikon keresztül az afrikai kontinenstől keletre fekvő szigetig, amelynek partjai mellett a Becsület és erőnek okvetlenül el kellett haladnia.

Az észak-koreaiak tudták, hogy szemmel tartják őket. Alig néhány évvel ezelőtt egy másik, akkor éppen olajat szállító teherhajójuk benn ragadt a felkelők által ellenőrzött egyik líbiai kikötőben, és a kapitánynak csak egy nagyobb összegű megvesztegetéssel sikerült elérnie, hogy elengedjék őket. Ha Kubából hazafelé tartva érintenék Szomáliát, Iránt vagy valamelyik hasonló hírnévnek örvendő országot, minden bizonnyal számíthatnának rá, hogy ENSZ-ellenőrök vizsgálnák át hajójukat a nyílt tengeren. Erre már volt példa, utoljára Panama közelében. Akkor repülőgépmotorokat és csúcsminőségű elektronikai berendezéseket találtak a gabona alá rejtve, amivel megsértették a büszke népi demokrácia ellen életbe léptetett ENSZ-embargót. A koreaiak felháborodottan közölték a világgal, hogy a motorokat és elektronikai berendezéseket nem ők rejtették a gabona alá, hanem a világ.

Ez alkalommal a másik irányban indultak el Kubából hazafelé, végtére is a Föld gömbölyű. A hivatalos magyarázat szerint a népi demokratikus köztársaság nem hagyja magát még egyszer ugyanúgy megsérteni, mint annak idején Panamában. Azt, hogy útközben más dolguk is van, nem kötötték a világ orrára.

Eddig minden inkább rendben volt, mintsem ne lett volna. Pak Csongun kapitány első osztályú gabonával rakta meg a hajót, ami ugyan hidegen hagyta a Nagy Vezetőt, mert ő mással szokta teleenni magát. A rakomány része volt még ezenkívül egy észak-koreai gyártmányú diplomatatáskában négy kiló, ólomtokba zárt, dúsított urán is. Az urán alapvető fontosságú szerepet játszott az amerikai kutyák és a harmincnyolcadik szélességi fok alatt élő déli szövetségeseik ellen folytatott harcban. A mennyiség, a négy kiló arra persze nem volt elég, hogy erre építsék a nemzet jövőjét, de nem is ez volt a cél. Próbavásárlásnak szánták, a szállítási útvonalak biztonságosságát tesztelik vele. Ha minden simán megy, a mennyiséget sokszorosára lehet növelni, ezt az oroszok megígérték.

Pak kapitány szinte a bőrén érezte, hogy az imperialisták műholddal követik hajója útját Phenjanba, mindig készen arra, hogy valami okot találjanak a helyszíni ellenőrzésre, a piszkálódásra, a megalázásra.

Pak a parancsnoki kabin páncélszekrényében őrizte a diplomatatáskát, a gaz ellenőrök azonban általában megtalálják, amit keresnek, ha egyszer feljutnak a hajóra. Egyelőre azonban semmi nem utalt arra, hogy ez a veszély fenyegetné. Eddig nem követett el semmiféle hibát. Hamarosan már semmi nem akadályozhatja meg a kapitányt a dicső hazatérésben.

Pak Csongunt a fedélzetmester zökkentette ki gondolatmenetéből, amikor kopogtatás nélkül benyitott kabinjába.

– Kapitány! – mondta. – Vészjelző rakétát láttunk négy tengeri mérföldre északra. Mit tegyünk? Ne vegyük észre?

A rohadt életbe! Pedig mostanáig milyen jól alakult minden! Egymást kergették a gondolatok a parancsnok fejében. Lehet, hogy csapda? Valaki meg akarja szerezni az uránt? Legjobb lenne nem észrevenni, természetesen, ahogy a fedélzetmester javasolja.

Vannak azonban olyanok, akik biztosan látták: az átkozott amerikaiak. Az űrből. Nyilván le is fényképezték. Egy észak-koreai hajó nem segít a bajbajutottakon – ami a tengerjog megsértése, ráadásul hatalmas pr-kárt okoz a Nagy Vezetőnek (Pak kapitányt pedig kivégzik).

Nem, a legkisebb kockázatot mégiscsak az jelenti, ha megnézik, honnan jön a vészjelzés.

– Mit képzel, fedélzetmester! – mondta Pak Csongun. – A Koreai Népi Demokratikus Köztársaság képviselői nem hagyják cserben a bajbajutókat. Irányt változtatunk, és előkészítjük a mentőakciót. Ez parancs!

A fedélzetmester ijedten tisztelgett, és kihátrált a kabinból. Átkozta magát, amiért nem tett lakatot a nyelvére. Ha a parancsnok jelenti az esetet, az ő karrierjének vége. Jó esetben.

* * *

A kosárban már bokáig ért a víz. Allan az ölében tartotta fekete tabletjét, és csodálkozva látta, hogy még itt is működik, a nagy semmi közepén.

– Ezt hallgasd meg! – mondta.

Elújságolta barátjának, hogy újabban már nemcsak az elnökök járatják le magukat szégyenteljesen a világban, mint például Robert Mugabe Zimbabwében, aki Afrika-ellenes tevékenységnek nyilvánította a homoszexualitást, és a melegeket tíz év börtönbüntetéssel kívánta jobb belátásra bírni. Most az történt, hogy Mugabe felesége egy hosszabbítókábellel esett neki egy lánynak, akit egy szállodai szobában egy ágyban talált a saját fiával, az ifjabb Mugabéval. A családban a jelek szerint a heteroszexualitás sem örvend nagy népszerűségnek.

Julius túlságosan kába volt ahhoz, hogy véleményt formáljon az új hírrel kapcsolatban, épp kérni szerette volna barátját, hogy fogja már be a száját, és hagyja őt nyugodtan meghalni, amikor hirtelen egy ködkürt távoli hangja zökkentette ki gondolataiból. Mindketten észrevették, hogy a láthatáron feltűnik egy hajó. Egyenesen feléjük tart.

– Megáll az ész – mondta Julius. – Ezt is túléled, Allan.

– Úgy tűnik, te is – mondta Allan.

* * *

A két öreg nem vitt fel magával mást a hajóra, csak a fekete tabletet és az utolsó üveg pezsgőt. Allan egyik kezében a tabletet, a másikban a pezsgőt tartotta, amikor Julius társaságában a parancsnok elé járult a felső fedélzeten.

– Jó napot, kapitány úr – mondta először angolul, aztán oroszul, mandarin nyelven és spanyolul.

– Jó napot – válaszolta döbbenten a kapitány angolul.

Tudott oroszul és mandarin kínaiul, és a sok kubai fuvar után valamennyire spanyolul is, de angolul egyedül ő tudott a hajón, és ösztönösen úgy érezte, minél kevesebben értik, amit beszél, annál jobb. Legalábbis addig, amíg ilyen zavaros a helyzet.

Pak kapitány közölte a hajótörött urakkal, hogy megmentésüket és életüket a Koreai Népi Demokratikus Köztársaságnak és első számú vezetőjének köszönhetik.

– Kérem, tolmácsolja üdvözletemet és köszönetemet a Nagy Vezetőnek, amikor legközelebb találkozik vele – mondta Allan. – Vajon hol tudnának minket lerakni útközben? Legjobb volna Indonéziában, ha nem okoz nagy nehézséget, mert nincs nálunk semmiféle igazolvány, és anélkül ugyebár bajosan lehet átlépni a határokat.

Bizony, Pak kapitány tudta, mennyire bajosan. Kivált abban az országban, ahonnan ő jön. De ez még nem ok arra, hogy barátságosan elcseverésszen a nyílt tengeren egy kosárból kimentett idegen urakkal. És semmiképp sem a legénység jelenlétében, bármilyen nyelvről legyen is szó.

– Mint parancsnoknak az út folyamán a szabályok szerint kötelességem gondoskodni a hajó rakományának biztonságáról, és védenem a rakomány tulajdonosának érdekeit. Ugyanezen szabályok szerint kötelességem a hajót a legrövidebb időn belül a rendeltetési helyére eljuttatni.

– Ez mit jelent? – kérdezte aggódva Julius.

– Azt jelenti, amit mondtam – felelte a kapitány.

– Azt jelenti, hogy nem szándékozik elengedni minket, mielőtt megérkeznénk Phenjanba – mondta Allan.

Juliusnak egy porcikája sem kívánkozott Észak-Koreába.

– Kedves kapitány úr – mondta. – Van nálunk véletlenül egy üveg pezsgő, arra gondoltunk, milyen jól jön majd, ha valaki megment bennünket, mint ahogy ez most meg is történt. Nem annyira hideg, mint kellene, de ha kapitány úr nem veszi rossz néven, szívesen megosztanánk önnel. Megismerkednénk egymással, és még talán valami megoldást is találnánk a helyzetünkre.

Jól mondja Julius, gondolta Allan, és mintegy támogatásként felemelte a kezében tartott pezsgősüveget.

A parancsnok kivette Allan kezéből az üveget, és közölte, hogy elkobozza, mivel a hajón alkoholfogyasztási tilalom van érvényben.

– Alkoholfogyasztási tilalom? – értetlenkedett Julius.

Alkoholfogyasztási tilalom?, gondolta Allan, és azt fontolgatta, megkéri, vigyék vissza a kosárba.

– Az uraknak két óra múlva kihallgatáson kell megjelenniük, adatfelvétel céljából. Nincsenek meggyanúsítva bűncselekmény elkövetésével, de ez még változhat. Magam fogom vezetni a kihallgatást. Az első kérdésem az lesz, kik maguk, és milyen meggondolásból tartózkodtak egy fonott kosárban a nyílt tengeren. Egy üveg pezsgővel. De ezt majd akkor beszéljük meg.

Pak kapitány a fedélzetmesterhez fordult, aki megtudta tőle, hogy összepakolhatja a holmiját, és leköltözhet a legénységi hálóterembe, mivel épp most vették el tőle a tiszti kabinját. Oda most a két idegent kell beköltöztetnie. Gondoskodnia kell továbbá arról is, hogy egy matróz folyamatosan őrt álljon a kabin előtt, hacsak nem maga akarja ezt a feladatot elvégezni, nehogy valami baja essen a két idegennek, vagy nehogy valami bajt csináljanak.

A fedélzetmester tisztelgett. Nem örült a fejleményeknek. Egy hálóteremben aludni a matrózokkal a két fehér bőrű öregember miatt… hát bizony jobban tette volna a kapitány, ha sorsukra hagyja őket. Nem jól indul ez a dolog, és nem is lesz jó vége.

Pak Csongun kapitányt is rossz előérzetek gyötörték. Még egyszer ellenőrizte a parancsnoki kabin amúgy mindig gondosan zárva tartott páncélszekrényének tartalmát. A kulcsát a nyakláncára akasztva őrizte.

A páncélszekrényben tartotta az előírásnak megfelelő hajónaplókat, a hajózási jogszabálygyűjtemény egy példányát, valamint egy diplomatatáskában négy kiló, ólomtokba zárt, dúsított uránt.

A feladat sikeres teljesítéséhez, amellyel a Nagy Vezető személyesen bízta meg, már csak három nap kellett. A feladat horizontján nem gyülekeztek felhők. Valóságos értelemben. Az amerikai műholdak persze mindig rajta tartják a szemüket. Ez felhőnek számít, még ha képes értelemben is. A másik ilyen felhőt a két idegen jelentette a fedélzetmester szomszédos kabinjában.

– Ehh – zárta le magában a helyzetértékelést Pak kapitány, mielőtt megtette volna a szomszéd kabinhoz vezető néhány lépést. Hosszan nézett szúrós tekintettel az őrre, amíg az megértette, hogy ki kell nyitnia az ajtót a parancsnokának. Majd újra rámeresztette a szemét, amíg az őr becsukta ugyanazt az ajtót.

– Uraim, kezdődhet a kihallgatás – mondta Pak Csongun kapitány.

– Nagyszerű – mondta Allan.

KONGÓ

Kongó a második legnagyobb ország Afrikában, és két dologban mindig bővelkedett: természeti kincsekben és nyomorúságban.

A legnagyobb nyomorúság akkor jutott ki neki, amikor II. Lipót belga király a saját gumitermelő magángyarmatának tekintette. Rabszolgát csinált mindenkiből, aki élt és mozgott, és a halálba küldött több mint tízmillió embert. Egy egész Svédországot. Vagy ha úgy tetszik, egy egész Belgiumot.

Amikor sok nehéz év után Kongó elnyerte függetlenségét, egy bizonyos Joseph Mobutu lett az elnöke. Nevét elsősorban azzal tette ismertté, hogy kiárusította országa erőforrásait azoknak, akik az asztal alatt a legtöbbet kínálták érte, a pénzt zsebre vágta, majd ezek után új nevet választott magának: Mindenható harcos, aki kitartása és rendíthetetlen győzni akarása révén győzelmet győzelemre halmoz, és nyomában tűz gyullad.

Ez a csávó – gondolta az Egyesült Államok – Kongó és Afrika jövője.

Így aztán a mindenható harcos a CIA kegyes támogatásával évtizedeken át megőrizhette hatalmát. A gumi első helyét a természeti kincsek rangsorában az urán foglalta el. Az USA Kongóból szerezte be a Hirosimára és Nagaszakira ledobott atombombákban felhasznált uránt is, és hálából támogatást nyújtott egy kongói atomfizikai kutatóközpont létesítéséhez a Mindenható harcos, akinek nyomában tűz gyullad vezetése alatt. Nem biztos, hogy a döntés az USA történelmének legjobb politikai döntései közé tartozik.

A velejéig korrupt országban lába kelt nagy mennyiségű dúsított uránnak is. Itt-ott felbukkant belőle valamennyi, amit biztonságba helyezhettek, de nem lehetett tudni, mennyi az, aminek a holléte ismeretlen.

Telt-múlt az idő. A nyugati államok legnagyobb titkosszolgálatai egy idő után már nem keresték azt, amit úgysem lehet megtalálni. Inkább megpróbálták megakadályozni, hogy további mennyiségek kerüljenek ki a feketepiacra. A szakszolgálatok illetékesei azzal vigasztalták magukat, hogy az eltűnt urán évről évre veszít valamennyit az erejéből.

Angela Merkel német kancellár azonban olyan tudás birtokában volt, amely nem tette lehetővé, hogy ő is ilyen reménytelinek lássa a helyzetet. Merkel asszony hosszabb ideje töltötte be pozícióját, mint a nagyhatalmak vezetőinek többsége, és számított rá, hogy a következő év őszén újra megválasztják. Kémikusi képzettsége azt súgta neki, hogy aligha éri meg hivatalban azt a napot, amikor az eltűnt uránizotóp már nem jelent potenciális veszélyt országára nézve. Ő maga hatvanhárom évesen és huszonnyolc év aktív politikai tapasztalattal a háta mögött kétségtelenül sok mindent adhatott még országának. De az ő felezési ideje jóval rövidebb volt, mint a dúsított urán négy egész öt tized milliárd éves felezési ideje.

ÉSZAK-KOREA

Kim Dzsongun soha nem kérte senkitől, hogy az lehessen, aki lett. Voltaképpen két idősebb testvér is állt előtte a sorban, de az egyik alkalmatlanná tette magát, amikor családjával együtt hamis néven kiszökött az országból Tokióba egy kis kikapcsolódásra. Elment Disneylandbe is. Két hiba a két lehetségesből. A másik testvért Kim Dzsongil apuka túl gyengének tartotta. Más szóval attól tartott, hogy a fia homoszexuális. És az nem megy náluk sem, hogy azt szeressen, akit akar.

Kim apuka felnőttkorában vette át a kormányrudat az Örökös Elnök Kim Ir Szentől, és hasonló bejáratási időszakot tervezett legkisebb fia számára. Az élettel azonban az a baj, hogy amikor meg kell halni, akkor meg kell halni, tekintet nélkül arra, kinek mi a rangja. A huszonöt éves fiú egyszer csak abban a helyzetben találta magát, hogy váratlanul elhunyt apja munkáját neki kell folytatnia. És nemcsak folytatnia, hanem ha lehet, jobban csinálnia, mert apja azzal írta be nevét a történelembe, hogy országában a koplalást az éhezés váltotta fel.

Az ifjú Kimből néhány hónap leforgása alatt ügyes Game Boy-játékosból háromcsillagos tábornok lett. A nemzetközi elemzők nem jósoltak neki nagy jövőt. Egy zöldfülű parancsnok a saját nagybátyját is magába foglaló, sokat megélt tisztikar élén: ebből nem sok jó sülhet ki.

Nem is sült. Mármint a nagybátyjára s a tábornokaira nézve. Lehet, hogy össze akartak fogni ellene, de mielőtt még befejezték volna az összefogást, mindannyian le lettek söpörve a porondról. Az ifjú Kimről kiderült, hogy nem az az ember, aki hagyja magát csőbe húzni. A nagybácsit halálra ítélték, többek között házasságtörés miatt is. Az ítélet tizenkét oldalas indokolásában egy szó sem esett arról, hogy az ifjú Kim apjának öt gyereke született három különböző asszonytól.

Az ifjú Kim évekkel korábban Svájcban tanult álnéven, miközben a mamája Európában utazgatott és vásárolgatott olyan holmikat, amilyeneket az átlag koreaiak legfeljebb csak képeken láthattak. Kimet a kosárlabdás és egyéb videojátékok jobban érdekelték, mint a lányok, de a bizonyítványa miatt nem kellett szégyenkeznie. És amikor hirtelen és meglehetősen kedvetlenül átvette annak az országnak az irányítását, amelyet a nagyapja megteremtett, s amelyet az apja kis híján tönkretett, úgy döntött, hogy inkább a nagyapja példáját követi. Nyílt természete volt, szívesen vegyült el népe soraiban, ha jó kedve volt, egyes polgártársait még hátba is veregette, sőt néha még szóba is elegyedett velük. Mindenekelőtt pedig igazított egy keveset a házilag barkácsolt kommunista rendszer kormányrúdjának állásán, aminek következtében kevesebb asztal körül kevesebben maradtak éhesek, mint korábban.

Miközben a világ továbbra is rémült heherészéssel reagált a zöldfülű vezér ténykedésére, ő gondoskodott róla, hogy honfitársai többé ne éhezzenek, és közben megértette, hogy az ország, amelyet megörökölt, vagy szép lassan elhalálozik, vagy kötözködni kezd az egész világgal, amely egyébként a halálára spekulál.

A kötözködést választotta.

Csakhogy Észak-Koreának valahogy mindig üres volt a pénztárcája. A kiöregedett szovjet páncélosok és lövegek lecserélésére már nem futná a ládafiából. Ennél okosabb megoldás volna az apja által sikeresen megkezdett projekt felpörgetése.

A bombáknak nem a számát kell növelni. Hanem az erejüket.

Vagyis atomfegyvert kell szerezni.

A nukleáris fegyverkezési program elindításával és a temérdek hordozórakéta fellövésével azt hozta a gúnyosan mosolygó világ tudomására, hogy Észak-Koreával továbbra is számolnia kell. Amire a szóban forgó világ rémülettel, szankciókkal és többszörös elmarasztalással reagált, ami az ifjú Kim elképzeléseinek nagyon is megfelelt. Az ifjú Kimből egyébként időközben Nagy Vezető lett.

Mintegy mennyei ajándékként az USA kicserélte a békedíjas elnökét egy olyanra, aki minduntalan belesétált Kim Dzsongun csapdájába. A Nagy Vezető helyzete mindig erősödött egy kicsit, valahányszor Donald Trump beleharsogta a világba, hogy hamarosan „tűz és harag” sújt le Észak-Koreára.

Kim Dzsongun többet ért el uralkodása első évében, mint az apja egész életében. Tulajdonképpen csak egy valami nyomasztotta: a saját plutóniumgyártó üzemeinek gyenge kapacitása. A plutóniumnak az a hátránya, hogy tiszta állapotban nem található meg a természetben. Aki játszani akar vele, például mert atombombára fáj a foga, az kénytelen maga előállítani.

És az nem játék.

Már öt gramm előállítása is iszonyúan strapás. De mondjuk, hogy sikerül. Kilencvenkilenc vagy még több százalékos koncentrációban stabilizálni kell egy másik elem, a gallium segítségével, ami viszont a maga részéről azzal a nehezen kezelhető tulajdonsággal rendelkezik, hogy olyan könnyen olvadásnak indul, mint a napon kinn felejtett csokoládétorta.

Ha valaki nem akarja, hogy a plutónium előállításának körülményes folyamata eredménytelen maradjon, be kell még szereznie egy nagy teljesítményű centrifugát, amelynek a felépítése és működése éppolyan bonyolult, mint maga a folyamat, amelynek elvégzésére létrehozták.

Mindez azért, hogy szert tehessen öt gramm katonai célra használható plutónium–239-re. Ám egy valamirevaló atomtöltethez inkább öt kilóra volna szükség.

Minden megoldódott volna, ha oroszok nem viselkednének olyan pokolian kiszámíthatatlanul. Titokban megígérték, hogy adnak egy centrifugát, de mindig találtak valami kifogást, hogy miért nem tudják leszállítani. Örökké azonban mégsem várhat rá, hogy meggondolják magukat. Kim Dzsongun gyűlölte a kiszolgáltatottságot.

Az oroszok egyébként mesteri hamiskártyások. Hétfőn megszavazzák a szankciókat Észak-Korea ellen, kedden belengetik a centrifugaeladás lehetőségét – azután, még a hét vége előtt, értékes uránpiaci kapcsolatokat ajánlanak fel.

A saját gyártású plutónium alternatívája ugyanis a dúsított urán. Ami a feketepiacon be is szerezhető, Afrika legsötétebb bugyraiban. A büszke népi demokratikus köztársaságnak azonban sok ellensége van arrafelé. Egy atombombához való fél tonnányi nyersanyagot mégsem küldhetnek DHL-lel egyik földrészről a másikra.

A skizofrén moszkvai illetékesek most kongói dúsított urán vásárlásának lehetőségét vetették fel.

Vajon meg lehet bízni a beszállítókban?

És biztonságos a szállítás útvonala?

Mindkét kérdésnek folyamatban van a vizsgálata.

Külön köszönet

- Kiadómnak, Sofia Brattselius Thunforsnak, aki olyan okos, mint egy könyv.

- Szerkesztőmnek, Anna Hirvi Sigurdssonnak, mert ő is olyan.

- Kollégámnak, Mattias Boströmnek, aki mindent megtalál, amit keres.

- Ügynökömnek, Carina Brandtnak, aki műveimet terjeszti a világban.

- Barátomnak, Lars Rixonnak, aki olvas, hümmög és dicsér.

- Nagybátyámnak, Hans Isakssonnak, aki olvas, hümmög és titokban dicsér.

- Margareta Hoas spárgaszakértőnek, Lilla Bjers gazdájának, értékes tudásáért, amit az író a kellő mértékben kiforgat.

- Felix Herngren kultúrgéniusznak, mert olyan, amilyen, és mert inspirációt adott a történethez.

És köszönöm:

- A királykisasszonynak, Jonatannak és mamának. Csak úgy.

Jonas Jonasson

Tartalom

ELŐSZÓ

INDONÉZIA

INDONÉZIA

INDONÉZIA

INDIAI-ÓCEÁN

INDIAI-ÓCEÁN

ÉSZAK-KOREA

USA, ÉSZAK-KOREA

INDIAI-ÓCEÁN

ÉSZAK-KOREA

TANZÁNIA

ÉSZAK-KOREA

ÉSZAK-KOREA

ÉSZAK-KOREA

DÉL-KOREA

ÉSZAK-KOREA

USA

SVÁJC, USA

ÉSZAK-KOREA

ÉSZAK-KOREA

USA

USA

USA

USA, SVÉDORSZÁG

SVÉDORSZÁG

INDONÉZIA

SVÉDORSZÁG

SVÉDORSZÁG

SVÉDORSZÁG

USA

SVÉDORSZÁG

OROSZORSZÁG

SVÉDORSZÁG, NÉMETORSZÁG

NÉMETORSZÁG

DÁNIA, SVÉDORSZÁG

OROSZORSZÁG

SVÉDORSZÁG

SVÉDORSZÁG

SVÉDORSZÁG

SVÉDORSZÁG

SVÉDORSZÁG

SVÉDORSZÁG

SVÉDORSZÁG

SVÉDORSZÁG

OROSZORSZÁG

SVÉDORSZÁG

SVÉDORSZÁG

SVÉDORSZÁG

SVÉDORSZÁG

SVÉDORSZÁG

SVÉDORSZÁG

SVÉDORSZÁG

SVÉDORSZÁG

SVÉDORSZÁG

SVÉDORSZÁG

SVÉDORSZÁG

SVÉDORSZÁG

SVÉDORSZÁG

SVÉDORSZÁG, DÁNIA

OROSZORSZÁG

DÁNIA

SVÉDORSZÁG

DÁNIA, SVÉDORSZÁG, NÉMETORSZÁG

NÉMETORSZÁG

OROSZORSZÁG

TANZÁNIA

KONGÓ

TANZÁNIA

TANZÁNIA, KENYA

TANZÁNIA, KENYA

KENYA

KENYA

KONGÓ

KENYA

KENYA

INDONÉZIA

KENYA, NÉMETORSZÁG

KENYA

KENYA, MADAGASZKÁR

KENYA, NÉMETORSZÁG

NÉMETORSZÁG

KENYA

SVÉDORSZÁG

MADAGASZKÁR, ÉSZAK-KOREA, AUSZTRÁLIA, USA, OROSZORSZÁG

SVÉDORSZÁG, USA, OROSZORSZÁG

KENYA

Külön köszönet

www.athenaeum.hu
www.facebook.com/athenaeumkiado

www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok:
Cabin – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0