részlet

© Fábián Janka, 2020
Borítókép © Ildiko Neer, Arcangel Images

Felelős kiadó a Libri Kiadó ügyvezetője
Szerkesztette V. Detre Zsuzsa
Olvasószerkesztő Tóth Andrea
Borítóterv Féder Márta
Műszaki szerkesztő Kállai Dávid

ISBN 978 963 433 739 3

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Hűséges olvasóm, Szalai Szidónia emlékére

Első fejezet

Budapest, Józsefváros, 1952. február közepe

A Nagy Fuvaros utca fáinak ágai még kopaszon meredtek az égre, Julcsi azonban ma reggel mégis mosolyogva nézte őket. Az előző napokban az esős, szeles időben behúzott nyakkal, a sáljába bugyolált füllel igyekezett az iskolába, ma reggelre viszont végre eloszlottak a felhők, és bár hideg volt, a napsugár és a kék ég előcsalogatott pár énekesmadarat az eddigi búvóhelyeikről. Az ő csiripelésüket hallva nézett fel a kislány a házuk előtt álló fára, és nyomban elmosolyodott.

– Közeledik a tavasz – jegyezte meg Apus is, követve a lánya tekintetét. – Most már tényleg közeledik – tette még hozzá, majd átkarolta Julcsi vállát. – Na gyerünk! – noszogatta gyengéden. – Elkésel az iskolából.

Julcsi elfintorodott, majd sóhajtott egyet, és engedelmesen elindult, próbálva lépést tartani Apussal. A hatalmas termetű férfi nem sietett, ám öles léptei miatt a kislánynak mégis szaporán kellett szednie a lábát. Kiss Dénes mintha maga is széles jókedvre derült volna a madárdaltól; kézen fogta a lányát, és vidáman fütyörészni kezdett.

– Apus! – szólította meg Julcsi, kissé lihegve. – Kérlek, taníts meg fütyülni!

A férfi elnevette magát.

– Nem vagy te fiú! Minek akarsz fütyülni?

– Miért, csak a fiúk fütyülhetnek? – Julcsi bosszúsan megvonta a vállát. – Nem igazság! Egy csomó olyan dolog van, amit a fiúk megtehetnek, a lányok meg nem.

– Másokat meg a lányok tehetnek meg, a fiúk nem… De nem feleltél, minek akarsz fütyülni? Nem áll az jól egy kislánynak.

– Gittát megtanítottad? – kérdezte Julcsi, alig leplezett féltékenységgel a hangjában, mire Dénes megtorpant, és elkerekedett szemmel nézett a kislányra.

– Nem! – mondta, majd megcsóválta a fejét. – Honnan veszed ezt? – mormolta alig hallhatóan. – Én ugyan nem. Ha tud, magától tanulta meg.

– Mert ő olyan okos – motyogta Julcsi még mindig sértődötten. Hat évvel idősebb, gyönyörű nővérére, Margitra, akit Gittának becéztek, kicsi kora óta fájóan féltékeny volt, ugyanakkor bálványozta is. Nem is lehetett őt nem szeretni! Szépséges volt, akárcsak az édesanyjuk, csak ő nem volt mindig olyan szomorú. Folyton kacagott, csengő hangon, a fejét hátradöntve, kivillantva hófehér fogsorát, megrázva aranyszőke sörényét. Amikor pedig nem nevetett, énekelt, szép szoprán hangon, vagy éppenséggel fütyült. Igen, fütyült. Apus pedig neki nem vetette a szemére, hogy lány létére nem áll jól neki.

Gittának minden jól állt.

Julcsi megint felsóhajtott, ezúttal halkabban, lemondóan. Á, ő sosem lesz olyan, mint Gitta. A nyomába sem érhet. Nem mástól tudta ezt, mint a házmesternétől, Zsírosnétól, aki a minap a földszinti szomszédjával, Mátyusnéval sutyorgott a lépcsőházban, ő pedig meghallotta. Nem is kellett hallgatóznia – a két asszonyság még akkor is harsány volt, amikor suttogni szándékozott, a lépcsőház pedig elég visszhangos. Utána hosszasan nézegette magát Anyuska tükrében a ruhásszekrény ajtaján. Hát, az biztos, hogy ő nem örökölte Anyuska búzavirágkék szemét és aranyszínű haját, mint Gitta. Nem, neki barna szeme volt, mint Apusnak, és világosbarna vagy inkább olyan seszínű haja. Bár Gitta nemegyszer megjegyezte, amikor Anyuska reggelire karamellás tejet készített, hogy a Julcsi haja, lám, pontosan olyan színű. Ennek a kisebbik lány mindig örült… a karamellás tej finom volt, illatos, meleg. A színe is kellemes aranyosbarna árnyalatú. Ha valakinek ehhez hasonló a haja, az csak jó lehet, nem igaz?

Ahogyan Apus mellett lépkedett, Julcsi óvatosan összecsücsörítette a száját, és megpróbálta kifújni a levegőt. Ám semmi sem történt – akár lassabban, akár gyorsan fújt, semmiféle hangot nem tudott előcsalni. Ekkor észrevette, hogy Apus őt figyeli, mire szégyenlősen lehajtotta a fejét, és elpirult.

– Miért nem kéred meg a nővéredet, hogy mutassa meg, hogy kell? – kérdezte a férfi mosolyogva. – Bár hozzáteszem… szerintem saját magadnak kell rájönnöd a technikára.

Julcsi megvonta a vállát.

– Á, nem is érdekel – jelentette ki. – Meghagyom a fiúknak ezt a butaságot. Meg Gittának…

Befordultak a sarkon, és megérkeztek az iskola elé, a Német utca és a Futó utca sarkán. Dénes a kislány fejére tette a kezét.

– No, bemehetsz, Juliskám. Aztán jó legyél!

Julcsi megint fintorgott. Apus tudta, hogy utálja, ha Juliskának szólítja, és azt is, ha a fejét simogatja… de mégis, nem lehetett rá haragudni. Felemelte a karját, mire a férfi lehajolt, és a kislány kétoldalt arcon csókolta.

– Szervusz, Apuska! Te is legyél jó!

A bejáratnál még megfordult, és egy utolsó puszit dobott az édesapjának.

Az osztályterem felé, a folyosón nem sokan voltak – ilyenkor reggel, ráadásul pár perccel becsengetés előtt a diákok nem lézengtek itt kint, csak néhányan álldogáltak egy-egy ablak előtt, a párkányra támaszkodva, és kifelé bámulva, vagy egymással sutyorogva. Julcsi a folyosó végén álló terembe igyekezett, az első B-be, ami pontosan szemközt volt az első A-val. Ahogyan elhaladt két hetedikes nagylány előtt, akik a Gittával párhuzamos osztályba jártak, egy félhangosan elsuttogott mondat ütötte meg a fülét:

– Na, itt a másik grófkisasszony.

Felkapta a fejét, de nem látta, melyikük volt. Mindketten elfordították a fejüket, és halkan kuncogtak, Julcsi pedig – ma reggel már harmadszor – egy fintort vágott, és nagy lendülettel sarkon fordult.

Grófkisasszony, no hiszen!

Tudta, hogy Gittát így csúfolják, de arra még nem volt példa, hogy őt is grófkisasszonynak nevezzék. Vagyis dehogynem… ha jól belegondolt, egyszer már előfordult. Tavaly nyáron Gittával és Anyussal együtt szépen kiöltözve misére mentek, amikor a szomszéd házból a Pintér Karcsi nekiállt cukkolni őket. „Né, a grófnő meg a grófkisasszonyok. Alászolgája!” – kiabálta nyávogó hangon, mire Julcsi úgy, ahogy volt, ünneplőben, fehér blúzban és kék rakott szoknyában nekiiramodott, és utol is érte azt a kis hülyét, hiába szedte a lábát. Jól bokán is rúgta. Jó érzés volt… még akkor is, ha Anyuska külön kérésére később fanyalogva bocsánatot kért tőle. Legszívesebben most is odaugrott volna, hogy jól megtépje a két ostoba liba haját, de erre már nem volt idő. A csengő éles hangja fülsiketítőn sivított a visszhangos folyosón, mire a még mindig kint sertepertélő lányok szétrebbentek, és mindenki rohant az osztálya felé. Julcsinak szerencséje volt – éppen az utolsó pillanatban esett be az ajtón, és mire a helyére ért, már Jutka néni, a tanító nénijük is belépett a terembe.

– Láttalak, Kiss Júlia – jegyezte meg a kipirult arcú, ziháló kislánynak. – Már megint majdnem elkéstél!

Csak majdnem – gondolta Julcsi elégedetten. Azt pedig csak nem büntetik még, nem igaz? Láthatóan Jutka néni is tudta ezt, mivel nem feszegette tovább az ügyet. Julcsinak úgyis sok volt a rovásán, első osztályos létére kicsit túl sok is… No meg ott van az a szerencsétlen családi háttér is. Most legalább tényleg időben érkezett, még ha az utolsó pillanatban is rontott be az ajtón.

– Jól van – mondta a tanárnő, miután a gyerekek köszöntek, és a hetesektől meghallgatta a jelentést. – Üljetek le, és vegyétek elő az olvasókönyvet – az osztály egy emberként mozdult meg, halkan kattantak a táskák csatjai, és huppantak a könyvek a padokra. – Most pedig nyissátok ki a hatvankettedik oldalon – folytatta Jutka néni. – Ági, kezdd el az olvasmányt.

Suhogtak a könyvlapok, majd a felszólított kislány olvasni kezdett, Julcsi gondolatai pedig nyomban elkalandoztak, miközben azért arra figyelt, hogy úgy tegyen, gondosan követi a könyvben az olvasmányt. Ebben már elég nagy gyakorlata volt.

Grófkisasszony. Hát igen… ebben azért volt némi igazság, bár ők Gittával egészen biztosan nem voltak azok. Anyuska viszont igen, legalábbis nagyon régen, amikor még ők Gittával nem is éltek. Az eredeti neve, mielőtt Kiss Dénesné lett, Beleznay Mária Karolina Emerencia volt. Még kimondani is hosszú! És tényleg, igazi hús-vér grófkisasszony volt, habár ma már egyáltalán nem szerette, ha valaki ezt felemlegette. Annak sem örült, amikor a házmesterné nagyságos asszonynak vagy csak egyszerűen nagyságának szólította. Persze az a vén boszorkány nyilván nem tiszteletből tette… Mint ahogyan a gyerekek is csúfolódva emlegették az egykori címét. Ma már inkább balszerencsének számított, ha valaki grófi családba született. Még akkor is, ha Anyus családja már réges-régen elszegényedett, még a háború előtt, ám a rangot, azt bizony tartották, de nagyon. Ezt már Apus mesélte egy ízben, amikor egy nyári este rádióhallgatás közben a szomszéd Mihály bácsival sörözgettek, és utána a megszokottnál beszédesebb kedvében volt. Anyus szülei nem is akarták hozzáadni a féltve őrzött, szellőtől is óvott kis szőke lányukat az egyszerű falusi tanító és kántor fiához. Még akkor sem, ha Kiss Dénes messze földön híres volt az eszéről, és mindenféle akkor elérhető ösztöndíjakat kapott, hogy továbbtanulhasson. Egy évet még Bécsben is töltött, az egyetemen! Sokat mesélt arról az évről, a csodás városról, a császárok egykori székhelyéről, amikor szombat esténként Gittát és Julcsit németre tanította. A kislány néha el sem hitte ezeket a meséket – Apus biztosan csak kitalálta őket, nem is igaz, hogy létezik egy ilyen város, ilyen közel hozzánk, és mégis elérhetetlen messzeségben…

– Kiss Júlia!

Julcsi ijedten kapta fel a fejét, és úgy nézett körül, mintha hirtelen nem tudná, hová csöppent.

– Alszol, kislányom? – kérdezte Jutka néni, aki ekkor már mellette állt a két padsor között, csípőre tett kézzel. – Már háromszor szólítottalak. Folytasd az olvasást!

Julcsi fülig vörösödött, és tanácstalanul bámulta az olvasókönyvét. Vajon hol tarthattak? Ej, pedig hányszor megfogadta, hogy jobban fog figyelni, és nem engedi, hogy így elkalandozzon a figyelme. Jutka néni már a szüleivel is többször beszélt emiatt, és Anyuskának szentül meg is ígérte, hogy figyelmesebb lesz, és inkább iskola utánra hagyja az álmodozást.

Ezúttal azonban szerencséje volt. Az osztályterem ajtaján kopogtak, és a következő pillanatban belépett az igazgató bácsi. A gyerekek felpattantak, és vigyázzba vágták magukat.

– Szabadság! – harsogták egyszerre a köszöntést, ami csupán pár éve volt használatos. Azelőtt mindenütt „Jó napot kívánok!”-kal köszöntek, legalábbis Apus szerint, és Julcsi fel nem foghatta, mi volt azzal a baj, miért kellett lecserélni.

– Szabadság! – bólintott az igazgató, majd intett, hogy leülhetnek. Jutka néni ekkor, Julcsi megkönnyebbülésére újra a katedrához lépett, és az osztály felé fordult.

– Jól figyeljetek, lányok!1 Az igazgató elvtárs nagyon fontos felhívást fog tenni, és én azt szeretném, ha mindnyájan a lehető legnagyobb elkötelezettséggel vennétek ki a részeteket a feladatból. Most pedig – fordult az igazgató felé –, kérem, Dobos elvtárs, ismertesse, miről van szó.

– Nem másról, mint népünk szeretett és bölcs vezérének, a párt főtitkárának, Rákosi Mátyás elvtársnak a közelgő hatvanadik születésnapjáról – az igazgató itt rövid hatásszünetet tartott, és végignézett az osztályon, ám a gyerekek mind rezzenéstelen arccal, hátratett kézzel hallgatták. Csupán némelyikük arcán látszott némi csodálkozás, mintha azt kérdezték volna: ez meg hogy jön ide? Ám hamarosan ezt is megtudták, az igazgató elvtárs ugyanis folytatta:

– Minden osztályt felkeresek most ez ügyben, hiszen mi lehetne fontosabb, mint hogy ezt a kerek évfordulót méltóképpen megünnepeljük. Itt kezdtem nálatok, az elsősöknél. Szeretném, ha iskolánk élen járna abban, hogy hozzájárulunk Rákosi apánk megajándékozásához. Ennek persze a legjobb módja az, ha mindenki mindennap, a nap minden órájában, az óra minden percében megtesz mindent, ami tőle telik országunk felvirágoztatásáért. Ez a ti esetetekben azt jelenti, hogy igyekeztek jól tanulni, és ezzel örömet szerezni a szüleiteknek és mindannyiunk szerető édesapjának, Rákosi elvtársnak. De mindenképpen szeretnénk valami kézzelfogható ajándékkal is kimutatni bölcs vezetőnknek szívből jövő, őszinte szeretetünket és megbecsülésünket. Nos… kislányok, mivel ti még csak most tanuljátok a betűvetést, tőletek azt kérjük, hogy valami szép rajzzal kedveskedjetek a főtitkár elvtársnak. Persze nem arról van szó, hogy bármit rajzolhattok… de a továbbiakat majd Jutka néni elmagyarázza. Engem várnak a többi osztályban is.

Az osztály ismét felpattant, és elköszöntek az igazgatótól, majd némileg felbolydulva egymás között kezdtek sutyorogni, mire az osztályfőnök tapssal és felemelt hangon próbált rendet teremteni.

– Csöndet! Csönd legyen, lányok. Mint ahogyan az igazgató elvtárstól hallottátok, nem mindegy, milyen rajzot készítetek. Van nálam egy lista, amiről választhattok. Szerepelhet rajta ötágú vörös csillag, sarló és kalapács, búzamező, napfényes rét, virágok, boldog gyermekek…

Jutka néni folytatta a felsorolást, ám Julcsi megint nem figyelt rá. Micsoda, hogy ő készítsen születésnapi ajándékot Rákosinak? Akit Apus otthon a négy fal között csak kopasz seggfejnek, utolsó komcsi gazembernek nevezett – meg még ennél cifrább nevekkel is illetett, ámbár azokat általában csak az orra alatt motyogva, különösen, amikor a lányai is hallhatták. A szülei tehát gyűlölték Rákosit és ezt az egész rendszert, és ebből nem is csináltak titkot… de csak odahaza. Másutt inkább hallgattak, és a lányaiknak is a lelkére kötötték, hogy így tegyenek. Köszönjenek „Szabadság”-gal még a házban is, énekeljék lelkesen a kommunista indulókat, ha pedig az ország vezetőiről van szó, hallgassanak. Nem kell dicsérni őket, de ne is szidalmazzák. Arról pedig végképp tartsák a szájukat, Apus miket mond rájuk otthon! Mert ha fecsegnek, abból nagy baj is lehet. Nagyon nagy baj. Nem is olyan régen a házukból az idős cipészt, János bácsit egy éjjel elvitte egy nagy fekete autó, egy Pobjeda, aminek az ablakai le voltak függönyözve. A lányok az ablakból figyelték, az utcai lámpa fényénél, ahogyan a bácsit két bőrkabátos ember a hátsó ülésre tuszkolta, azóta pedig nem látták őt. Ebből még Julcsi is megértette, hogy itt nem babra megy a játék.

Így hát hallgatott.

Na de hogy valamit rajzoljon a kopasz seggfejnek a születésnapjára? Azért ez már több a soknál!

Miután az utolsó óráról is kicsöngettek, Julcsi a hátára vette a táskáját, és a gondolataiba merülve elindult haza. Ilyenkor rendszerint a barátnőivel együtt mentek, ám most addig piszmogott a holmijával, amíg egyedül maradt a teremben, és így magányosan ballaghatott végig a már ismét üresen kongó folyosón, majd ki a kapun, a még kopár, de már napfényes télutó délutánjába. A többiek mind a főtitkár számára készítendő rajzokról fecsegtek, és ő ebben nem óhajtott részt venni. Habár sejtette, hogy az ő családjához hasonlóan máshol sem rajonganak tiszta szívből Rákosiért, de azt is tudta, hogy valószínűleg ezeknek a lányoknak is a lelkükre kötötték, hogy erről egy mukkot se szóljanak. Hát, ilyen ez a világ… Anyus szerint sokkal rosszabb, mint az előző volt, amikor ők voltak fiatalok, de Julcsi erről mit sem tudhatott. Ő már csak ezt a mostanit ismerte. A háború utolsó előtti évében, 1944-ben született, méghozzá az év vége felé, december 21-én. A Bak havában, pár nappal karácsony előtt. „Az én kis karácsonyi ajándékom” – Apus néha így nevezte, és ilyenkor homlokon csókolta, vagy megsimogatta a haját. Gitta születése után az orvosok azt mondták, Anyusnak nem lehet több gyereke. Így aztán, amikor öt év múlva ő mégis megérkezett, ráadásul épen, egészségesen, mindenki mérhetetlenül boldog volt. Még akkor is, ha akkoriban iszonyú nyomorban éltek, ennivalójuk sem igen volt – erre már Gitta is jól emlékezett, bár nem szeretett beszélni róla. Ám azokban az időkben szinte mindenki nyomorgott. Hiába, a háború már csak ilyen…

Egy a jelszónk, tartós béke, állj közénk és harcolj érte…

Azon kapta magát, hogy ezt a „zakatolós” nótát dünnyögi félhangosan, pedig utálta. Egy ízben ugyanis megkérdezte Jutka nénit, hogy ha a békéért harcolni kell, akkor az ugye már nem is béke, szóval hogy is van ez… A tanítónő azonban jól lehordta, és azt ajánlotta, hogy ne törje a fejét ilyen butaságokon. De akkor mi a butaság: amit ő gondolt, vagy ami a dalban áll? Ezt azonban már nem merte megkérdezni…

– Julcsi!

Gitta hangját hallotta a háta mögött, mire megfordult, és megvárta a nővérét, aki a táskáját a kezében lóbálva, lihegve próbálta őt utolérni. Némileg meg is lepődött, ugyanis Gitta általában kerülte, hogy az iskolában vagy akár hazafelé menet együtt lássák őket. A hetedikes nagylány és az elsős, „pisis” kishúga… Noha amúgy igazán jóban voltak, és otthon előfordult, hogy a nagyobbik még a leckeírásban is segített a kicsinek, vagy türelmesen válaszolgatott a lehetetlen kérdéseire.

– Nálatok is járt ma az igazgató? – kérdezte félig suttogva, amint Julcsi mellé ért. A kisebbik lány bólintott. Gitta elhúzta a száját. – Na, gondolhattam volna! De mégis hogy képzeli? Még írni sem tudtok rendesen! Hogyan írjatok akkor fogalmazást arról a nyomorultról?

– Nem fogalmazást kell írnunk, hanem rajzolnunk kell neki valamit. Mondjuk, nem lesz nehéz… Emlékszel a „török basa, nagy a hasa” játékra? Na, az hasonlít Rákosira, nem?

Gitta elnevette magát, majd elkomolyodott, és a húga szemébe nézett.

– Igen, de eszedbe ne jusson valami ilyesmivel előrukkolni! – sóhajtott fel. – Jobb lesz, ha megkérdezzük Apust, mi legyen. Talán segíteni is fog. Nekem ugyanis halványlila gőzöm sincs, mit írhatnék abba az átkozott fogalmazásba. Na, gyerünk, Vakarcs – megfogta Julcsi vállát. – Menjünk haza, én már éhes vagyok. Remélem, találunk valami uzsonnáravalót.

Később, estefelé, miután már vacsorára elfogyasztották a szelet vajas kenyeret, és megitták a tejet, mindketten kissé megszeppenve figyelték, ahogyan Apus a dühtől kivörösödött arccal, ökölbe szorított kézzel járkál fel-alá a szűk konyhában, ahol a hatalmas termetével ketrecbe zárt vadállatnak tűnt.

– Gazemberek! – sziszegte villámló tekintettel. – Már a gyermekeinket sem hagyják békén… az ő lelküket akarják. De nem kapják meg! Az én gyermekeimét legalábbis biztosan nem. Csak a testemen keresztül.

– Apus! – szólította meg Gitta óvatosan. – Nem olyan borzasztó a helyzet. Megírom valahogy azt a hülye fogalmazást, Julcsi meg rajzol valamit, és kész. Túlleszünk ezen a születésnapi felhajtáson, és utána elfelejtjük az egészet. Jó?

Apus megrázta a fejét.

– Nem, kiscicám – mormolta szomorúan. – Ezzel még nem leszünk túl semmin. Ennek nem lesz vége egészen addig, míg… De hagyjuk! – legyintett, majd ő is leült a konyhaasztalhoz, Julcsi mellé. – Képzeljétek, mi is csatlakozunk az országos munkaversenyhez a zseniális kopasz fejedelmünk tiszteletére.

– Ti is? – Gitta kék szeme óriásira nyílt. – Azt meg… hogyan?

Apus ugyanis mentőápolóként dolgozott. Eredeti végzettsége szerint gimnáziumi tanárnak kellett volna lennie, hiszen történelem–német szakon végzett, ám erre a jelenlegi rendszerben egy fikarcnyi esélye sem volt. Azt még talán elnézték volna neki, hogy „klerikális”, „reakciós”, „megrögzött horthysta” családból származott, de azt, hogy egy egykori arisztokrata család egyik utolsó sarját vette feleségül, már nem nyelték le. Igazság szerint még örülhetett is a helyzetének, hiszen komolyabb retorziók eddig nem érték. A hivatását tehát, amire évekig készült, és amire kicsi kora óta vágyott, nevezetesen, hogy fiatalokat okíthasson, nem gyakorolhatta. A háború alatt azonban Kiss Dénes elvégzett egy vöröskeresztes tanfolyamot, és a főváros ostroma idején szanitécként működött. Az ekkor szerzett tapasztalata alapján felvették a mentősökhöz, ahol mindig nagy szükség volt a segítő kezekre. No de hogy ott hogyan lehetne munkaversenyt rendezni, az valóban jó kérdés volt.

– Esetleg kórházba kell vinni azokat is, akik nem betegek – kotyogott közbe Julcsi. – Vagy akik csak betegek lesznek. Egy sztahanovista mentősnek ezt is illik tudni.

– Csitt, te butus – Apus nevetett ugyan, de hamar újra elkomorodott. – Nem. Természetesen nem erről van szó. Egyszerűen több műszakot kell vállalnunk, és hosszabb ideig kell bent maradnunk.

– Jaj, ne! – a két lány ezt egyszerre kiáltotta. Apus szerette a munkáját, ahogy a családját is, de nagyon kevés szabadideje volt, és azt sem lehetett soha kiszámítani, hogy mikor engedik haza. Noha minden hét elején elkészítettek egy pontos beosztást, de valami mindig közbejött. Azonfelül sürgős esetben bármikor behívhatták a munkaidején kívül, akár éjszaka is. Ezt Apus természetesnek vette, és soha nem tiltakozott ellene. A néha méltatlankodó vagy fanyalgó lányokkal mindig közölte, hogy ő ezt vállalta, és szívesen csinálja. Szeret segíteni az embereken – mondogatta, és látszott rajta, hogy komolyan is gondolja.

Különben is, Anyuska viszonylag sok időt töltött idehaza. Ő is dolgozott ugyan – Apus kevéske fizetéséből nem tudtak volna megélni –, méghozzá a két sarokra lévő cukrászdában, de csak amolyan kisegítőként, a reggeli és délutáni órákban, amikor a legnagyobb volt a forgalom. Ő is szerette ezt a munkát – sok mindenről elterelte a figyelmét, és legalább mindig volt itthon valami nyalánkság, valamint friss tej, vaj, tejföl is a szomszédos tejivóból. Ez nagy szó volt ezekben az ínséges időkben.

– Munkaverseny – ízlelgette a szót Gitta. – Meg sztahanovisták. Ezeket mind oroszból fordították, vagy eleve orosz szó. Magyarul viszont szörnyen hangzanak, ha engem kérdeztek.

– Mint a békeharc? – szólt közbe megint Julcsi.

– Igen, Vakarcs – bólintott az idősebb lány. – Ráadásul annak semmi értelme.

– Én ezt próbáltam elmagyarázni Jutka néninek, de hát… na, most meg mi van?

Gitta és Apus egyszerre fordultak felé, és bámultak rá megrökönyödve.

– Édesem… – az apa nagy levegőt vett. – Hányszor mondtam neked, hogy tartsd a szádat ezzel kapcsolatban. Tudom, hogy nehéz… De nem szabad, érted, tilos rajtunk kívül bárkinek beszélni mindarról, amit itthon hallasz a politikai helyzetről vagy az ország vezetőiről. Azt hittem, vagy már olyan nagylány, hogy ezt megértsd. Veszélybe sodorhatsz mindannyiunkat.

Julcsi szeme könnybe lábadt a fejmosás hallatán, mire Apus kissé megenyhültebb hangon tette hozzá.

– Jól van… Végül is nem történt semmi. De a jövőben, kérlek, fogadj szót! Különben az lesz a vége, hogy előtted sem merünk majd nyíltan beszélni.

– A Vakarcs néha túlságosan cserfes – tette hozzá Gitta.

– Te is az voltál – fordult hozzá Apus. – De ebben a világban meg kell tanulni tartani a szánkat. Hiába… tudom én, hogy egy kislánynak természetes és kedves szokása a fecsegés, és én szívesen is hallgatom, Juliskám, de sajnos ahhoz kell magad tartani, hogy… vissza kell fognunk magunkat, ebben is, mint oly sok másban.

– És meddig? – kérdezte Julcsi. – Meddig tart még ez a világ, Apus? Ugye nem örökké?

– Semmi sem tart örökké… De hogy meddig, kicsim? Nem tudhatom. Csak annyit mondhatok, hogy legyetek türelemmel – megfogta mindkét lánya kezét. – Ti még megéritek a változást, én már nem biztos.

– És Anyuska? – kotyogott közbe Julcsi.

– Júlia! – ripakodott rá Gitta, azon a néven szólítva őt, amit csak olyankor használt, ha igazán felbosszantotta valamivel. Apus azonban elnevette magát.

– Ej, kicsikém… te javíthatatlan vagy! Nos, remélem, hogy Anyuska is megéri. Most pedig… Lássuk azokat a feladványokat. A rajzzal könnyebb dolgunk lesz. Azt mondtad, virágos rét, boldog gyermekek is szerepeltek a tanító néni listáján? Jól van! Akkor azokat fogjuk lerajzolni. A fogalmazással viszont, bevallom, egyelőre nem tudom, mit kezdjünk. Nyilván valami szolgalelkűségtől csöpögő és giccses szófordulatokkal teletűzdelt irományt várnak, az ilyesmi pedig távol áll tőlem, és tudom, hogy tőled is, kislányom. – Gitta megint elhúzta a száját. – Valami olyasmire számíthatnak, amikkel Sztálin hetvenedik születésnapján voltak teli az újságok – tette hozzá Apus, majd a homlokát ráncolva folytatta. – Nem olyan régen volt… hm, még talán emlékszem is néhány bornírtságra. Meg aztán az aktuális újságok is teli vannak ilyesmikkel. Odabent, a Szabad Nép félórákon jó néhány ilyen cikket végighallgatunk mindennap. Na gyerünk, lássunk hozzá – megfogta Gitta vállát és megszorította. – Julcsi pedig itt marad a konyhában, és elkészíti a rajzot. A végén megnézem, alkalmas-e arra, hogy bemutasd a tanítónőnek. Rendben?

Julcsi komoly arccal bólintott, majd felállt, hogy a táskájából előszedje a rajzlapokat és a ceruzáját.

•••

Budapest, Józsefváros, 1952 nyara

A Fecske utca sarkán álló kis cukrászdától nem messze egy tejivó is volt, ezért a környéken minden reggel nagy volt a jövés-menés. Munkába igyekvő férfiak álltak meg egy pohár frissítő, hideg tejre, később anyukák jöttek a kisgyermekeikkel, és együtt kortyolták jóízűen a habzó, fehér italt, majd megnyalták a szájuk szélét, hogy eltüntessék a „tejbajuszt”, háziasszonyok csörömpöltek a fém tejeskannákkal, amelyeket megtöltve siettek is haza, nehogy a nagy melegben idő előtt megsavanyodjon a tej. A tejivó vendégei pedig gyakran betértek a cukrászdába is egy-egy minyonért, rigójancsiért, sarokházért, amit jólesett harapni a tej mellé.

Gitta már nyár elejétől rendszeresen idejárt, hogy besegítsen Anyuskának, no meg hogy egy kis zsebpénzre tegyen szert a közelgő nyári táborhoz. Néha Julcsi is eljött velük, már csak azért is, hogy ne legyen otthon egyedül – nem esett volna semmi baja, elég nagylány volt már, hogy vigyázzon magára. Inkább csak az volt a gond, hogy borzasztóan unatkozott. Olvasni egész nap nem volt kedve, azt pedig a szülei nem engedték, hogy a pajtásaival naphosszat az utcákon csavarogjon. Most is itt lábatlankodott körülöttük, mivel érdemben segíteni nem sokat tudott, inkább csak csetlett-botlott, de mindent jól megfigyelt, és érdeklődéssel hallgatta, ahogyan a vevők mindegyike váltott egy-két szót az őket kiszolgálókkal, különösen a kedves, szomorú szemű Marikával és a rendkívül csinos, tűzrőlpattant lányával, akiket mindenki kedvelt.

– Na hallják, úgy tűnik, ma is kutya meleg lesz – jegyezte meg egy idősebb asszony, miközben a zsebkendőjével a nyakszirtjét törölgette. – Igyekszem még most reggel bevásárolni, hogy később ne is kelljen kitennem a lábamat.

– Úgy bizony! – tódította egy másik. – Ilyenkor még a főzés is kínszenvedés. Mondtam is tegnap az apjukomnak, hogy ma csak egy kis szalonnát eszünk kenyérrel meg hagymával, és tejet iszunk hozzá. Mennyei eledel, és legalább nekem nem kellett aszalódnom a sparhelt mellett.

Ebben a pillanatban a kis cukrászda fala mellett húzódó bádogpultnál a reggeli újságot böngésző férfi hangosan felkiáltott, mire mind elhallgattak, és felé fordultak. Ő észrevette a ráirányuló figyelmet, és felkapta a fejét, majd szélesen elvigyorodott.

– Megvannak az elsők, hölgyeim – mondta elégedetten, majd felemelte a málnaszörppel teli poharát, mintha tósztot készülne mondani.

– Az első micsodák? – kérdezte az egyik asszony kissé bosszúsan, amiért az újságos vendég félbeszakította a mondandóját.

– Az első aranyérmek, természetesen. De, hölgyeim, csak nem állítják, hogy nem követik az olimpiádét? Már öt nap is eltelt, és eddig… semmi. Na de tegnap végre megtört az átok.

– Igen, így van – mondta Gitta is, csillogó szemmel. Mivel ő is rendszeresen sportolt, és az edzője szerint igen tehetséges atléta volt, izgatottan követte az épp akkor zajló helsinki olimpia2 eseményeit. – Tornászok nyerték, nem igaz?

– Mondják, maguk nem hallgatnak rádiót? – kérdezte fitymálva egy fiatalabb nő. – Két női tornász.3 Ma pedig újabb sikerekre lehet számítani. Az uram szerint még több aranyat is várhatunk az elkövetkező napokban.

– Á, rossz a rádiónk! – Gitta mérgesen a levegőbe öklözött. – A csudába! A legrosszabbkor döglött be az az átkozott masina.

– Nekem meg nincs rádióm – mondta önérzetesen az újságos férfi. – A sajtóból tájékozódom. Semmi szükség arra, hogy az ember mindenről azonnal értesüljön. Az csak eltereli a figyelmet a fontosabb dolgokról.

– Mi lehetne most fontosabb, mint az olimpia? – kérdezte Gitta szemrehányón. – Egyébként pedig nem csak hírek vannak a rádióban. Zene is, meg hangjátékok, riportok. Igenis nélkülözhetetlen. Különösen a mai világban.

– Ehh! – a férfi legyintett. – A mai világban, no hiszen! Máskülönben… abban egyetértek kiskegyeddel, hogy az olimpia most a legfontosabb. De az csak pár napig tart, és az újságok maradéktalanul beszámolnak minden fejleményről.

– Az igaz, hogy van már olyan rádió is, amelyen képeket is láthatunk? – szólt közbe Julcsi. – Az lenne az igazi… ha láthatnánk is a tornászokat meg az egész olimpiát.

– Az nem rádió, butus, hanem televízió – fordult hozzá Gitta. – Van bizony! Apus mutatott is róla képet az egyik újságban, nem emlékszel?

– Igaz, de élőben még sosem láttam olyat – vetette ellen Julcsi.

– Valóban létezik ilyen szerkezet, kislány – erősítette meg az újságos férfi. – Az angolok az év elején már azon nézhették az új királynőjük koronázását.

– Ó! – Julcsi erre csak ennyit tudott mondani. A szépséges Erzsébet hercegnő királynővé koronázását! Egy varázsdoboz, amiből nemcsak hangok jönnek, hanem a képek is megelevenednek rajta… Ez az egész olyan, mintha csak a mesében létezne.

– No, ebből nem élünk meg – jelentette ki az egyik asszonyság fejcsóválva. – Olimpia, koronázás, televízió! Hát viszontlátásra, Marikám. Holnap benézek, van-e franciakrémes. Az az uram kedvence!

– Viszontlátásra, Gálikné kedves – mosolygott Anyus, aki mindeddig szótlanul hallgatta a lányai és a vendégek beszélgetését. – Ti, lányok, pedig a munkátokkal foglalkozzatok – mondta, elsősorban Gittához intézve a szavait. – Gáliknénak igaza van. Ebből nem élünk meg!

– De az aranyérmeknek csak örül maga is, Marika? – kérdezte az újságos férfi, majd a kiürült poharát a pultra tette, a zsebéből aprót kotort elő, kiszámolta a pénzt, és a pohár mellé tette.

– Persze hogy örülök – bólintott Anyuska. – Köszönöm. Remélem, holnap is látjuk!

– És hogy jó hírekkel szolgál – tette hozzá Gitta. – Mi itt hajnaltól talpon vagyunk, nincs időnk újságot olvasni.

– De azért szurkolunk! – Julcsi a levegőbe öklözött. – Hajrá, magyarok!

– Hajrá! – nevetett a férfi, majd odabiccentve Anyuskának, távozott.

Délután egy darabig csöndben bandukoltak hazafelé, együtt cipelve a színültig megtöltött tejeskannát, és a szatyrot a csupor tejföllel meg a papírba csomagolt megmaradt süteménnyel, amit a cukrászda dolgozói minden este hazavihettek. Végül, ahogyan arra számítani is lehetett, Julcsi törte meg a csendet.

– Remélem, Apus ma már hazahozza a rádiót – sóhajtotta. – Gittának igaza van, jó lenne belehallgatni az olimpiába. Akkor egy kicsit azt is képzelhetnénk, hogy mi is ott vagyunk.

– Hát még ha láthatnánk is! – Gitta álmodozva nézett maga elé.

– A televízión, ugye? – kérdezte Julcsi.

– Na, ebből elég! – szólt rájuk Anyuska. – Ami a rádiót illeti, szerintem apátok ugyanolyan türelmetlenül várja, hogy megjavítsák, mint ti. Az olimpia miatt is, de még inkább a Szabad Európa műsora miatt, amit már napok óta nélkülöznie kell. A televízióról pedig egy szót sem akarok többet hallani. Mit képzeltek? Igen, az angolok Erzsébet koronázását nézhették rajta, és mi? Mi bámulhattuk volna Rákosi születésnapi ünnepségét. Nem volt elég a körülötte csapott felhajtás? Én a magam részéről így is megcsömörlöttem tőle. Emlékeztek, a rajzodat és a fogalmazásodat is milyen nehezen készítettük el. Végül hogy fellélegeztünk, amikor vége volt az egésznek.

– A Filmhíradóban még hetekig mutogatták az ünnepséget – vetette fel Gitta. – A moziban láttuk, mikor a Civil a pályánt adták… Titokban jót röhögtünk rajta utána. De most… Biztosan megnézhetnénk az olimpiát, és talán filmek is lennének benne.

– Filmek! – Julcsi egészen fellelkesült. – Filmek a nappalinkban!

– Mondom, elég legyen – Anyuska egy pillanatra megállt, átvette a másik kezébe a nehéz kannát, és az izzadt tenyerét a szoknyájába törölte. – Még ha lehetne is nálunk kapni ezt a csodamasinát, nekünk akkor sem lenne pénzünk rá.

Ez nyomós érv volt, így a két lány valóban elhallgatott. El is fáradtak a délelőtti sürgés-forgásban, most pedig a forró nyári nap is könyörtelenül tűzött rájuk, különösen, amikor a fák vetette árnyékból kiléptek.

Anyuska mögöttük lépdelt, és a beállt csendben elgondolkodva figyelte a két lányát. Különösen Gittát, akin egy ideje – nem lehetett nem észrevenni – egyre több férfi szeme akadt meg. Fiatalabbaké éppen úgy, mint idősebbeké. A lány ezt pedig láthatóan élvezte – miért is ne élvezte volna? Mária jól emlékezett rá, hogy egykor őrá is hasonló szemmel néztek. Néha még ma is… Ám mostanra ő fáradt, elgyötört és koravén lett, amellett körüllengte valami furcsa szomorúság, ami sokat elvett a vonzerejéből. Gitta azonban még fiatal volt és életvidám a sok nehézségük ellenére is. Ó, egykor, még a születésekor mennyi reményt fűzött ehhez a gyermekhez! Harminckilencben látta meg a napvilágot, csupán hónapokkal a háború kitörése előtt. Ő akkor még hitt benne, hogy minden jóra fordulhat, a családja megbocsát neki a házassága miatt, és ez a tüneményes kislány segíteni fog abban, hogy Dénest is befogadják. Aztán… kitört a háború, és az új találkozásból nem lett semmi. A szülei meghaltak, a nagynénje pedig – a drága Szidónia néni, akivel rajongva szerették egymást – a férjével Amerikába költözött. Egyszer még írt nekik, de nem válaszoltak, most pedig… nos, az ember jobban teszi manapság, ha bölcsen hallgat arról, hogy Amerikában rokonai vannak, nemhogy még felvegye velük a kapcsolatot. Nem, úgy tűnik, arról a családjáról végleg le kell mondania. De sebaj! Hiszen van családja: szerető férj és ez a két csodálatos lány. A szép, okos Gitta és a kis cserfes Julcsi. Ők ketten a legfontosabbak, értük érdemes nap mint nap gürcölni a cukrászdában, folyton vigyázva, nehogy elszólja magát, vagy másképp vonja magára a figyelmet.

Egy ilyen „gyanús” származással, mint az övé, nem lenne okos nagyon feltűnősködni… jobb csak szerényen meghúzódni, és átvészelni ezeket az ínséges időket, ahogyan azt Dénes szokta manapság mondogatni. Hiszen boldogok lehetnek, hogy nem telepítették ki őket valahová az isten háta mögé… No persze, mivel szegények, mint a templom egere. Tőlük aztán nem volt mit elvenni. Bár a lakásukra akár szemet is vethetett volna valaki, még akkor is, ha nem egy fényes lakosztály. Mindössze két szoba, plusz egy kicsi konyha a józsefvárosi öreg bérházban. Úgy tűnik, eddig szerencséjük volt… remélhetőleg ki is tart a szerencse.

Alighogy hazaértek, és kipakoltak a konyhában, csöngettek, mire mind összerezzentek, és ijedten néztek egymásra. Ki lehet az ilyenkor? Végül Gitta nyitott ajtót, és megkönnyebbülve látták, hogy csak Miska bácsi az, a szomszédjuk, aki széles mosollyal az arcán a kezében tartotta a rádiójukat.

– Jó napot, Gittácska – köszönt a lánynak. – És maguknak is, Mária! – fordult Anyuskához. – Nézzék, meghoztam a zajládájukat.

– Jaj, de jó! – Gitta összecsapta a kezét. – És már működik?

– Nálam működött… Na, mutassák, hová tegyem? Ki is próbáljuk, jó?

Miska bácsi a nappaliban a komód tetejére, állandó helyére tette a nagydarab és nehéz Orion rádiót, amely már régi bútordarab volt, Apus még a háború előtt vette, így sok viszontagságot élt át együtt a családdal. Ám nagy előnye volt, hogy világvevőnek készült, és így, ha sokáig és óvatosan csavargatták a keresőgombját, olyan állomásokat is lehetett fogni rajta, amely a kisebb, modernebb készülékeken nehéz, vagy egyenesen lehetetlen volt. Miska bácsi most is elmélyült arccal hajolt a szerkezet felé, és olyan finoman, ahogy egy orvos vizsgál egy beteget, elcsavarta a keresőt. Rögtön fel is hangzott az ismerős sípolás és a szellemhangok.

– Á, működik a kicsike – mondta a bácsi elégedetten.

– Van valami műsor az olimpiáról? – nyújtogatta a nyakát Gitta.

– Vagy zene – Julcsi is közelebb furakodott. – Úgy meghallgatnék végre valami slágert!

– Slágereket ebben az idősávban nem nagyon adnak… Ó, meg is van. Ez a Kossuth adó. Úgy gondolom, itt lesz valami közvetítés az olimpiáról, Gittácska. Nos… akkor én mennék is – Miska bácsi felegyenesedett.

– Mivel tartozunk? – kérdezte Anyuska. A bácsi megrázta a fejét.

– Ugyan, hagyják! Majd cserébe továbbra is átjövök hallgatni a… tudják, a mi műsorunkat.

Apus és a bácsi a Szabad Európa adót hallgatták együtt lelkesen és rendszeresen, de ezt is titkolni kellett. Már amikor lehetett hallgatni, egyébként… Ez a régi, harcedzett Orion alkalmasabb volt erre, mint a bácsi rádiója, de általában így is olyan rossz volt a vétel, hogy csak recsegett-ropogott a készülék, és körülbelül minden harmadik-negyedik szót lehetett csak kivenni. Ennek ellenére mindketten úgy tapadtak rá, mintha az valamilyen varázslattal megbűvölte volna őket. Julcsi sohasem értette, mit szeretnek rajta ennyire… Ő legszívesebben mindig zenét hallgatott volna. A legjobban a slágereket szerette, de szívesen hallgatott operát, operettet vagy koncertfelvételt is. Mindegy, csak zene legyen! Ha valami vidámabb melódiát sugároztak, még táncra is perdült, egyedül vagy Gittával, néha Anyuskával összekapaszkodva. Ez sokkal szórakoztatóbb volt, mint a Szabad Európa idegesítőn recsegő adása.

Amíg hármasban a rádiót bűvölték, Anyus a konyhában összeütött egy kis lecsót, aminek a mennyei illata lassan betöltötte az egész lakást. Julcsi a levegőbe szimatolt, majd felkiáltott:

– Hurrá! Készen van a lecsó! Már majdnem éhen halok.

– Hm, isteni illata van – jegyezte meg Miska bácsi, és vágyakozva nézett a konyha felé. A felesége, Annus néni már három éve meghalt, és a szegény bácsi magától egy rántottát sem tudott elkészíteni, így rendszerint hideget evett – már ha Kissék meg nem hívták őt ebédre vagy vacsorára.

– Csatlakozzon hozzánk, Miska bátyám – invitálta őt ezúttal is Mária. Az öreget nem is kellett sokáig unszolni.

– Hát jó! De… nem várjuk meg Dénes öcsémet?

– Róla sohasem tudhatjuk, mikor ér haza – mondta Anyus, majd Julcsi gyorsan hozzátette:

– Különben is, most ők is sztahanovisták. Még Rákosi születésnapja előtt kezdték, de azóta abba sem hagyták. Most az olimpia tiszteletére dolgoznak folyton-folyvást.

– Indok mindig van – mormolta Anyuska az orra alatt. – De ők nem sztahanovisták, kicsikém, csak hosszabb műszakokat vállalnak. Ördög tudja, esetükben hogyan nevezik ezt, vagy miként mérik a teljesítményüket.

– Szerintem egyszerűen kevesen vannak – szólt közbe Gitta teli szájjal. – Így mindenkit állandóan dolgoztatnak, és mindenféle fellengzős indokot találnak rá.

– Igen, magam is hajlok arra, hogy erről van szó – bólintott Miska bácsi, aki elégedett ábrázattal tunkolta a lecsó szaftját. – Pedig szegény Dénes nagyon fáradtnak tűnt az utóbbi napokban. Ráférne egy kis pihenés…

Erre nem érkezett válasz, hiszen nyilvánvalóan mind egyetértettek vele, és egy darabig szótlanul, ám jóízűen ették a lecsót, amibe mindent, különösen a zsírt, szűken kellett mérni, de azért remek volt, főleg így frissen. Nem csoda, hogy a csengő velőtrázó hangjára mindannyian ijedten összerezzentek. Julcsi még a villáját is leejtette, ami csörömpölve hullott a földre.

– Ki lehet az már megint? – kérdezte Mária, és az idősebbik lányára nézett. Gitta szó nélkül felállt, és az ajtóhoz ment. Mikor kinyitotta, először mind fellélegeztek: Apus egyik kollégája, egy fiatal mentőorvos állt ott, láthatóan egyenesen munkából jövet. Még a fehér köpeny is rajta volt. A következő pillanatban azonban elszorult a torkuk – az orvos halálsápadt volt, és látszott rajta, hogy valamit mondani készül, ám nem tudja, hogyan fogalmazza meg.

– Mi történt? – kérdezte Mária, rosszat sejtve.

– Dénest bevitték – nyögte ki végül a kolléga. – Vagyis… igazából nem is tudjuk, hová. Érte jöttek, és egyszerűen csak… elvitték. A központ előtti utcán állították meg őket, nyilván ávósok. Sajnálom, Kissné – tette még hozzá, mikor látta, hogy Anyus is elsápadt, és megtántorodott. Miska bácsi nyomban felpattant, és elkapta a könyökét. Mária köszönetképpen bólintott, és a karjára támaszkodott.

– Ez várható volt – mondta meglepően nyugodt hangon.

A lányok csak ekkor ocsúdtak fel.

– Micsoda? – kérdezte Gitta. – Mi volt várható? Hová vitték Apust?

Julcsi kétségbeesetten nézett egyikről a másikra, majd sírva fakadt. Bevitték Apust! Biztosan érte is eljött az a lefüggönyözött ablakú fekete autó. De akkor soha többé nem fogják látni? János bácsi, az idős cipészmester sem jött haza azóta… Anyus leült mellé, és magához húzta.

– Ne sírj, csillagom – mondta. – Apuska szíve megszakadna, ha látná, hogy miatta sírsz. Főleg, hogy te nem vagy egy olyan kis bőgőmasina, nem igaz?

Ez igaz volt, és Julcsi szipogva bólintott. Két napja sem sírt, amikor elesett az utcán, és mindkét térdét lehorzsolta. De ez más… A térdéről tudta, hogy majd meggyógyul, viszont Apus… Mi lesz vele? Mi lesz velük?

– Miért vitték őt be, Anyuska? – kérdezte Gitta újra. – Semmi rosszat nem tett!

A fiatal mentőorvos ekkorra már tapintatosan távozott, és Miska bácsi is sietve elköszönt a családtól. Mária felsóhajtott, és intett Gittának, hogy csukja be az ajtót. A körfolyosós házban soha nem lehetett tudni, melyik függöny mögül leskelődnek és hallgatóznak, már csak a pletyka kedvéért is, vagy éppenséggel azért, hogy rajtakapják az „osztályidegen” Kisséket valamiféle gyanús üzelmeken. Általában kedvesek voltak hozzájuk a szomszédjaik, ahogyan Mária is mindig igyekezett a lehető legudvariasabban viselkedni, de tudta jól, hogy ez csak a látszat. Hiába voltak ők is ugyanolyan szegények, mint a házban szinte mindenki, valamiért mégis irigykedtek rájuk, és ferde pillantásokkal méregették őket.

– Apuska természetesen semmi rosszat nem tett – kezdte Mária. – Legalábbis semmi olyat, amiért neki vagy nektek szégyenkezni kellene. De az ő szempontjukból bizony nagy bűnt követett el. Úgy látszik, valaki elárulta őket…

– Elárulta? – kérdezte Gitta. – De mégis mit?

– Nos, hogy az ő szóhasználatukkal éljek, felforgató tevékenységet végzett. Néhány barátjukkal és kollégájukkal szervezkedtek, találkozgattak… Én magam sem tudom, pontosan mit terveztek. Apus előttem is titkolózott, nehogy aztán engem is elővegyenek, ha esetleg lebuknak. De annyit tudok, hogy valószínűleg külföldiekkel próbálták felvenni a kapcsolatot. Amerikaiakkal.

– A Szidónia néniékkel? – kérdezte Julcsi, még mindig könnyes szemmel. Anyus megrázta a fejét.

– Nem, kicsim. Őket nem akarjuk belekeverni semmibe. Sem édesapád, sem én. Meg aztán… Mit is tehetnének ők?

– Hát akkor kikkel kerültek kapcsolatba? – értetlenkedett Gitta.

– Nem tudom! – Anyus felsóhajtott. – Tényleg nem tudok semmit azon a tényen kívül, hogy létezik ez a csoport, és titokban próbáltak valamit tenni ez ellen… az embertelen rendszer ellen. De hogy mit és hogyan… Mindegy! Most már úgy tűnik, késő. Valaki elárulhatta őket.

– Ha megtudom, ki volt az! – Julcsi keze ökölbe szorult. Anyus megsimította a karját.

– Ugyan, kicsim, hagyd! Mit tehetnénk mi? Legfeljebb imádkozhatunk érte.

– Biztosan nem látogathatnánk meg? – kérdezte Gitta.

– Hiszen azt sem tudjuk, hová vitték!

– Bizonyára a Sztálin út 60-ba.4

Ekkor mindhárman elhallgattak. Az ÁVH, az Államvédelmi Hatóság hírhedt központját mindenki ismerte, és a hátuk is borsózott arra a gondolatra, hogy a drága Apus talán azoknak a vérszomjas pribékeknek a karmai közé került, akiknek a gaztetteikről legendák terjedtek városszerte. Talán még túlzó legendák is… Mária legalábbis ezt remélte.

Nem lehet, hogy ennyi kegyetlenség létezzen a világban. Különösen nem néhány évvel az emberiség egyik legvéresebb háborúja után. Hát nem volt még elég a vérontásból, a szenvedésből? Miért kell újra és újra elpusztítandó ellenségeket keresni?

De talán nem tart már ez sokáig. Dénes mindig ezt mondogatja… Egy vadonatúj rendszer, amikor teljesen lecserélődik az ország vezetősége, mindig is nagy felfordulással jár. De ha már kissé lehiggadnak, és elhiszik magukról, hogy valóban ők győztek, minket is békén hagynak majd. Akkor újra boldogok lehetnek, a nélkülözések ellenére is.

Bárcsak így lenne!

Most azonban mindenképpen meg kell tudnia, pontosan mi történt Dénessel, és hová vitték. Mivel vádolják? Máriának fogalma sem volt, hogyan derítse ki mindezt, és hová, kihez forduljon. Nem hagyhatta azonban, hogy erőt vegyen rajta a rettegés, a tanácstalanság. Erősnek kellett mutatkoznia, a lányok miatt. Ezt Dénes is gyakran kérte: „Ha engem netán egy szép napon bevisznek, te maradj erős, Mariskám. A lányainknak szükségük van rád.”

Hát persze… De az apjukra is éppen úgy szükségük van. Lenne…

– Nos, lányok – mondta végül, felállva az asztaltól. – Gyerünk, még el kell mosogatni, elpakolni. Apátok nem nézné jó szemmel, ha nem szednénk le az asztalt, mosatlanul hagynánk az edényeket.

Gitta és Julcsi szó nélkül egymásra pillantottak, majd felálltak, és szófogadóan elkezdték leszedni a tányérokat, evőeszközöket. Máskor ez a művelet általában nem zajlott le veszekedés nélkül – azt valahogyan sohasem sikerült igazságosan eldönteni, ki a soros a mosogatónál, és ki törölget. Ma viszont Gitta szó nélkül vette a kezébe a mosogatórongyot, Julcsi pedig a konyharuhát.

Anyus újra leült az asztalhoz, és miközben a lányok az edényekkel csörömpöltek, ő észrevétlenül néhány pillanatra kétségbeesetten a kezére hajtotta a fejét.

•••

Budapest, Józsefváros, 1953 márciusa

Március első hetében váratlanul meghalt Sztálin. Az újságok persze újfent teli voltak a generalisszimusz bősz, egymásra licitáló magasztalásával – mintha valamiféle kommunista istenség távozott volna az élők sorából. Amúgy azonban mintha már a levegőben is érezhető lett volna valamilyen megkönnyebbülés, egyúttal némi bizonytalanság. Az emberek az utcán, a villamoson óvatosan egymásra pillantottak az újság lapjai fölött, és a szemükben ugyanaz a kérdés látszott: most mi lesz?

Mária úgy érezte, bármi is lesz, ennél már csak jobb lehet. A kommunisták maradnak, hát persze, de mostantól talán az emberibb arcukat fogják mutatni. Hiszen nekik is van olyan, nem? Kell hogy legyen…

Mindazok ellenére gondolta ezt, amik az utóbbi hónapokban a családjukkal történtek. Dénest még előző év júliusában, a magyarok szempontjából elképesztően sikeres olimpia5 napjaiban hurcolták el a munkahelyéről, azóta is ismeretlen helyre. Az égvilágon semmit sem tudtak kideríteni róla, azt is csak remélték, hogy még egyáltalán életben van. Nem sokkal azután a lakásukban is megjelent pár rossz arcú alak, civil nyomozók, és fenekestül felforgatták a szobákat. Főleg a könyvek és Apus iratai érdekelték őket. A rengeteg könyvből sokat tönkretettek, széttéptek, megtapostak, másokat elvittek magukkal – állítólag bűnjelként. Mária és a lányok megsiratták őket, és sokáig attól rettegtek, hogy egyszer csak visszajönnek ugyanezek az alakok, vagy más hasonszőrűek, és őket is elviszik. A legrosszabb a bizonytalanság volt. Nem tudták, mi lesz velük, mi lehet Apussal…

Aztán őket békén hagyták. Az iratokban, amiket magukkal vittek, bizonyára nem találtak olyasmit, ami rájuk nézve is terhelő lett volna, vagy egyszerűen nem voltak eléggé fontosak, és megfeledkeztek róluk. Mária pedig egyfolytában rettegett, hogy érte is beállítanak egy éjszaka – sok olyan esetről hallott, hogy az ÁVH foglyait az elhurcolt családtagjaikkal zsarolták, és így kényszerítették ki belőlük a vallomást. Ahogy telt-múlt az idő, az asszony ismét reménykedni kezdett, hogy Dénest is hazaengedik egyszer – hiszen ha már nem élne, arról bizonyára értesítették volna őket, ha pedig még életben van, akkor nem szabad feladni a reményt.

Főleg most, hogy Sztálin meghalt. Változások lesznek, méghozzá jó irányba. Ezt érezte mindenki a levegőben, és az érkező tavasszal együtt az emberek mintha mind fellélegeztek volna. A napilapok szerint az ország egy emberként zokogott a gyásztól, ám ahogyan hazafelé igyekezett, néhányan még rá is mosolyogtak az utcán, vadidegenek – már évek óta nem fordult elő ilyesmi.

Mikor hazaért, Julcsit a kanapé sarkában összekuporodva találta, amint az egyik képeskönyvét bújta, Gittát pedig a szekrényajtó belső felén lévő tükör előtt pipiskedve, amint éppen különböző frizurákat próbált kreálni a hajából. Egy pillanatra elmosolyodott – annyira jellemző volt mindkét lányra ez a jelenet!

– Szervusztok – köszönt be, mire mindketten felé fordultak. – Képzeljétek… meghalt Sztálin – újságolta.

Julcsi felpattant a kanapéról, és odaszaladt hozzá.

– Anyus! – Mária lehajolt hozzá, és megpuszilta.

– Na, mit szóltok? – kérdezte, és Gittára nézett.

– Akkor most… mi lesz? – kérdezte a lány halkan. Hazaengedik Apust? – ez volt a tekintetében, de nem merte hangosan kimondani. Mária megvonta a vállát.

– Ki tudja? Mindenesetre most egy darabig kénytelenek leszünk elviselni, hogy megint egekig magasztalják. Aztán… reménykedjünk, hogy csak jobb lesz egy kicsit.

– Apus is hazajöhet? – Julcsi szokása szerint Gittával ellentétben nem válogatta meg a szavait. Ami a szívén, az a száján – gondolta Mária, a kisebbik lányára nézve.

– Nem tudom – vallotta be őszintén. Julcsi már elég nagy, és különben is átlátna a szitán, ha megpróbálná becsapni valami hamis reménnyel. – Ne feledd, azt sem tudjuk, hol van.

Vagy, hogy életben van-e még.

– És ki fogja most vezetni a ruszkikat? – kérdezett tovább a kislány, mire Gitta csak megcsóválta a fejét, és cicegett.

– Nem tudjuk, és különben se beszélj így! A falnak is füle van, tudod.

– De most, hogy meghalt Sztálin…

– Elég legyen! – szólt rájuk Anyus, figyelmeztetőn felemelt kézzel. – Pár nap múlva mindent megtudunk. Remélem.

A változások csakugyan elég hamar bekövetkeztek. A gyűlölt Rákosit mindössze egy évvel a világraszóló születésnapja után félreállították – természetesen Moszkva parancsára –, és a helyére a sokkal emberibb hangot megütő, külsőre is szimpatikusabb, bajuszos, szemüveges Nagy Imre került. A Szovjetunióban pedig némi kamarillaharcot követően Hruscsov lett az új főtitkár.

Úgy tűnt, egy kicsit valóban jobbra fordultak a dolgok.

Egy szép napon, március közepén Apus is hazatért. Éppen vacsoráztak, elég későn, a tejcsárdából aznap hozott tejfölt, sós kenyérrel és egy-egy pohár langyos tejjel, amikor váratlanul kopogtak az ajtón. Anyus és a két lány ijedten összenéztek – ki lehet az, aki nem becsönget, hanem kopog? Mióta Apus nem volt velük, teljesen begubóztak, és valahányszor valaki becsöngetett hozzájuk, ijedten rezzentek össze. Mária most is dobogó szívvel állt fel az asztaltól, Gitta és Julcsi pedig követte.

Első pillantásra meg sem ismerték őt. Különösen a lányok. Az anya pillanatnyi tétovázás után már szó nélkül átölelte a nyakát, és a vállára borult. Gitta csak ekkor ocsúdott fel, de Julcsi továbbra is értetlenül bámulta a jelenetet. Anyuska vajon miért ölelgeti ezt az ismeretlen, sovány és borostás férfit? És miért sír?

– Apuska – suttogta Gitta, mire Julcsi felkapta a fejét, és a nővérére nézett, majd vissza a két felnőttre. Valóban Apus lenne? De hát ez lehetetlen! Ő nagy és erős, és mindig nevet, mosolyog. Az arcát nem ilyen mély barázdák szabdalják, csak kedves, vidám szarkalábak sorakoznak a szeme körül.

De mégiscsak ő az… Igen, ő. Istenem, mit tettek vele!

Amikor aztán leült az asztalhoz, és Anyus szó nélkül elé tett egy tányért, egy nagy szelet kenyeret és a tejfölt, Julcsi csak ekkor vette észre rémülten, hogy a jobb kezéről hiányzik három ujja. A kisujj, a gyűrűsujj és a középső ujj… magában sorolta, ahogyan az iskolában tanulták. Régebben gondolkodás nélkül megkérdezte volna: Apuskám, hová lettek az ujjaid? Most azonban hallgatott, és nagyokat nyelt – a torkában ugyanis valami keserű ízt érzett, pontosan olyat, mint amikor tavaly nyáron éhgyomorra rengeteg cseresznyét evett, majd kihányta. De most nem a gyomorrontás miatt. Kérem vissza a régi Apuskámat! – sikoltotta magában kétségbeesetten, és látta, hogy Anyus és Gitta arcán is ugyanaz a döbbenet és hitetlenkedés látszott, mint valószínűleg a sajátján is. Ám ők ketten ezt igyekeztek leplezni. Anyus a vacsorával tüsténkedett, Gitta pedig Apussal szemben ült az asztalnál, és csöndben nézte, hogyan eszik. Julcsi viszont nem is mert a közelébe menni. Megállt a falnál, nekitámaszkodott, és szótlanul nyelte a könnyeit.

– Gyere ide te is, kicsim! – fordult felé Apus. – Ennyire ijesztő lennék? – próbált meg mosolyogni. – Ne félj, nem harapok!

Julcsi óvatosan közelebb ment, majd leült egy székre Gitta mellé.

– Nem félek – mondta vékonyka hangon. – Hol voltál ilyen sokáig, Apus? – kérdezte, összeszedve minden bátorságát. Dénes arca elkomorult.

– Ne beszéljünk erről – válaszolta halkan, majd Anyusra nézett. – Nem tudok, és nem is akarok erről semmit mondani, kedveseim. Elég legyen annyi, hogy élve megúsztam… amint látjátok – ismét elmosolyodott, de a szeme szomorú maradt. – Azért maradtam meg, mivel rátok gondoltam, és ez erőt adott. Nem adtam föl a reményt, hogy egy napon hazajutok. És lám! Itt is vagyok, teljes életnagyságban… no, eltekintve apróbb hiányosságoktól – felemelte a csonka kezét. Julcsi önkéntelenül visszahőkölt, mire Apus arcáról lehervadt a mosoly, és leengedte a kezét az ölébe.

– Lányok, most már menjetek a szobátokba – szólt rájuk Anyus. – Későre jár, és édesapátok biztosan nagyon fáradt. Majd holnap tovább beszélgettek vele.

A két lány felállt, és sietve távoztak a konyhából. Az ajtóból Gitta még visszafordult.

– Jó éjszakát! – rebegte alig hallhatóan.

A szobában aztán továbbra is némán levetkőztek, felvették a hálóingjüket, és bebújtak a takarójuk alá. Gitta egy darabig még olvasott az éjjeli lámpája fényénél, de rájött, hogy nem tud odafigyelni a szavak értelmére. Lekapcsolta a lámpát, és lefeküdt. Ekkor valami furcsa neszt hallott, mire felemelte a fejét, és fülelni kezdett. Időbe telt, mire rájött, hogy a húgát hallja, amint a párnájába fúrt arccal, elfojtottan pityereg.

– Ne bőgj már! – suttogta bele a sötétségbe. – Minden rendbe jön majd, meglátod. Az a fő, hogy itthon van. És… ne legyél ilyen undok vele, jó?

A szoba ekkor elcsendesedett. Gitta hallgatózott még egy darabig, majd visszafeküdt, de elaludni még sokáig nem tudott. Julcsi szuszogását hallgatta, miközben azon gondolkodott, hogy a szomszéd szobában a szülei miről beszélhetnek most egymással. Vajon Apus valóban nem mondja el, hol volt, és mit tettek vele? Még négyszemközt a feleségének sem? Hogyan lesz akkor ezután? Minden rendbe jön majd. Az imént ezt mondta a húgának. De ha őszinte akart lenni, maga sem hitte el ezt igazán. Már semmi sem lesz olyan, mint azelőtt.

Ezek a rohadékok elvették tőlünk az apánkat. Aki most visszatért, az egy másik ember.

Gitta ekkor érezte, hogy a behunyt szemhéja mögül csordogáló könnyek lassan teljesen eláztatják a kispárnáját.

Végül pár nap múlva úgy-ahogy megszokták ezt az „új” Apust. Dénes nemigen mozdult ki otthonról, és naphosszat olvasott, vagy a rádiót hallgatta átszellemült arccal. Néha Miska szomszéd is átjött, de most nem iszogattak vagy tréfálkoztak, hanem csendben ültek a rádió előtt, és a sípoló, recsegő készülékből valósággal itták annak a másik, szabad világnak a hangjait. Ha kicsit könnyebb is lett az élet Rákosi távozása után, azért a rendszer szorítása nem engedett sokat – csak éppen annyit, hogy mind lélegzethez jussanak, és abba a hitbe ringassák magukat, hogy szabadabbak lettek. De ez nem volt igazi szabadság. Az igazi szabadság „odaát” volt, az irigyelt Nyugaton, a vasfüggöny túloldalán – legalábbis így hitték. Ám ez most szinte még távolabbinak tűnt, mint egy-két évvel ezelőtt. A rendszer, amelyről azt gondolták, hogy az agresszivitása és az életidegensége miatt viharsebesen meg fog bukni, úgy tűnt, lassan konszolidálódott. Az emberek mintha belenyugodtak volna, hogy ezentúl egy szovjet mintára működő és a hatalmas keleti birodalomnak alárendelt, kommunista országban fognak élni.

Apusnak az étvágya sem tért vissza teljesen, bár azért lassacskán felszedett magára pár kilót. A hatalmas, mackós termete a múlté volt, és a magassága ellenére törékenynek, sebezhetőnek tűnt. A fanyar humora – úgy tűnt – megmaradt, de hiányzott belőle az állandó derű, ami azelőtt valósággal sugárzott a lényéből. A legfurcsább a tekintete volt – akár az űzött vadé, mintha folyton riadtan azt figyelte volna, honnan támadnak rá váratlanul. Aki azelőtt ismerte, annak ez a változás lehetett a leginkább szívbe markoló.

A hazatérése után úgy két héttel újra jelentkezett az egykori munkahelyén, az Országos Mentőszolgálatnál, ahol a legnagyobb meglepetésére az újonnan szerzett fogyatékossága és a megbélyegzettsége ellenére továbbra is igényt tartottak a szolgálataira. Miután ismét dolgozni kezdett, a lelkiállapota tovább javult, a családja örömére. A csonka kezét még mindig nehezen használta, de már egészen ügyesen helyettesítette a jobbját az ép bal kezével – Julcsi egyszer rajta is kapta, amint az írást gyakorolta, összeráncolt szemöldökkel, a nyelve hegyét is kidugva, akár egy kisiskolás. Akárcsak ő, nem is olyan régen! Legszívesebben elnevette volna magát, de a jelenet valójában inkább szomorú volt, és mivel érezte, hogy Apus nem szeretné, ha bárki így látná, tapintatosan és észrevétlenül visszavonult.

Egy tavaszi estén aztán, miközben a konyhaasztalnál a leckéjét írta, egyszer csak valaki kihúzta a mellette lévő széket, és leült. Julcsi oldalra fordította a fejét, és összerezzenve látta, hogy Apus az. Régebben, amikor itthon volt, sokszor leült mellé, és segített a leckeírásban, vezetgette a kezét, amíg a kislány az írást gyakorolta. Mostanában azonban már nem tette. Különben is, mióta Julcsi másodikos lett, többnyire egyedül tanult. Már Anyus sem segített neki, és Gittát is csak ritkán nyaggatta valami lehetetlen kérdéssel. Különösen olvasni szeretett. – Kati néni, az új tanító nénijük minden alkalommal megjegyezte, hogy olyan gördülékenyen olvas, akár egy felső tagozatos. Az olvasókönyvükben már minden olvasmányt előre elolvasott, többször is, mint ahogyan a képeskönyveit is mind kiolvasta. Az utóbbi időben már a szülei polcáról is leemelt ezt-azt, és beleolvasott a regényekbe, a verseskötetekbe, vagy éppenséggel a hatalmas, súlyos lexikonokba.

– Mit tanulsz, kicsikém? – kérdezte Apus gyengéden.

– Helyesírásleckét írok – felelte Julcsi, és a kezét felemelve készségesen megmutatta Apusnak a füzetét. – Az „ly” és a „j” betűs szavakat gyakoroljuk, és be kell másolnunk őket a „hajó” és az „uszály” szavak alá két oszlopba. Nagyon könnyű! Mindjárt végzek is vele, nézd!

Dénes felemelte a füzetet, és vissza is lapozott egy-két oldalt. Majd elismerően csettintett.

– Ez igen! Milyen szépen írsz már. Mint egy igazi nagylány. Hiszen az is vagy… Nagylány lett belőled, amíg… én nem voltam itthon. – Apus hangja elcsuklott, mire Julcsi sietve a szavába vágott.

– Igen, de még mindig nem elég nagy. Anyuska nem engedi, hogy az ő polcáról válasszak olvasnivalót. Pedig úgy unom már a dedós könyveimet! Mindet többször kiolvastam az elsőtől az utolsó betűig. Újat venni pedig nincs pénzünk… azt mondja.

Apus elnevette magát.

– Anyuskának igaza van. Sajnos spórolni kell, a könyvek drágák, és valóban kicsi vagy még az ő regényeihez.

– Ó, bárcsak lenne egy könyvesboltunk! – Julcsi ábrándosan felsóhajtott. – Olyan, mint ami a Baross utcában van. Aminek a kirakatában Sztálin meg Rákosi képe volt sokáig, de most kivették, és megint könyveket tettek a helyükre. Igazi „nagyos” könyveket. Amikben nincsenek képek vagy rajzok, hanem csak betűk, sok-sok betű.

Apus egy darabig hallgatott, majd a csonka kezével megsimogatta a kislány fejét. Julcsi ezúttal nem hőkölt vissza, mint az utóbbi időben, amikor a férfi a sérült kezével megérintette. Egymásra néztek, és mindketten elmosolyodtak.

– Neked még lehet könyvesboltod, kislányom – mondta végül Dénes. – Neked még bármid lehet… De tudod, mit? Holnap iskola után elviszlek a könyvtárba. Ahhoz nem kell pénz, hogy onnan kölcsönözzünk könyveket. Igaz, vissza kell vinni, miután kiolvastad. Ott majd együtt keresünk neked megfelelő olvasmányokat. Jó lesz?

– Igen! – Julcsi örömében elpirult, és közelebb húzódott Apushoz, aki átkarolta a vállát. – Nagyon jó lesz!

Ezzel apa és lánya között újra megtört a jég, és ha lehet, még közelebb kerültek egymáshoz, mint Apus fogsága előtt. Rendszeresen eljártak könyvtárba, aminek Julcsi is ráérzett az ízére, bár néha megjegyezte, hogy ő azért még mindig jobban szeretné, ha meg tudnák vásárolni a könyveket, és azok mindig ott lehetnének a polcaikon. De a legeslegjobb egy saját könyvesbolt lenne… Persze tudta, hogy ez lehetetlen. Nemcsak azért, mert arra aztán végképp nem lenne pénzük, hanem azért is, mivel manapság senkinek sem lehet saját könyvesboltja. Sem másmilyen boltja. Akinek volt, még a háború előtt, azt a kommunisták elvették.

Álmodozni azonban lehet róla, nem igaz? A fejébe senkinek sem látnak bele, és Apus szerint egy szép napon akár valóra is válhat az álma. Addig marad a könyvtár. Ahol a kedves, idős Matild néni, a szódásüveg-szemüveges, ősz kontyú könyvtáros már szinte családtagként üdvözölte Dénest és a cserfes kislányát, aki valósággal falta a könyveket. Legyen az mesekönyv, gyerekversek vagy mondókák, mindent szívesen hazavitt, és hamarosan hozta is vissza azzal, hogy már kiolvasta, és most Matild néni valami hosszabbat adjon. Lassan már ki is fogytak a kis kerületi könyvtárban a neki való gyerekkönyvekből. Legközelebb talán körülnézhetne a kicsit idősebbeknek, a tíz év körülieknek szánt kötetek között is… Az édesapjával, a szomorkás szemű, csonka kezű, de általában derűsen mosolygó férfival együtt biztosan ki tudnak választani valami neki valót.

A férfi is mindig vitt magával egy-egy könyvet, amit gondos keresgélés után választott ki a polcokról. Matild néni gyakran ajánlott is neki, miután kiismerte az ízlését. Dénes a filozófiai műveket, a verseket, és a regények közül például Thomas Mann, Balzac műveit szerette. Egy ízben Hegel Esztétikáját forgatta a kezében, és amíg a könyvtáros kitöltötte a kikérőlapot, mintegy magának, az orra alatt mormolta:

– Ez nekünk is megvolt. De elvitték vagy tönkretették. Mi bajuk volt vele? Egy könyv ugyan nem bánthat senkit…

– De a könyvben lévő gondolatoktól félhetnek – jegyezte meg óvatosan Matild néni. Dénes felé fordult, és látta, hogy a könyvtárosnő fürkészve nézi őt a vastag szemüvege mögül. Megrázta a fejét.

– A gondolatokat nem tudják elpusztítani – mondta. – A könyveket talán igen… de a gondolatokat soha.

– Ez a legnagyobb bajuk! – bólintott a nő, mire egymásra mosolyogtak. – Vigyázzon a kislányára! – tette még hozzá. – Túlságosan szókimondó.

– Igen, tudom – sóhajtott fel a férfi. – A másik, az idősebb meg túl szép. Ne nézzen rám így! Azt gondolja, hogyan mondhatok ilyet, ugye? Egy apának büszkének kellene lenni a lányai szépségére és eszére. De én féltem őket. Ebben a világban jobb lenne, ha semmivel sem tűnnének ki. Ha beleszürkülnének a tömegbe.

A könyvtárosnő bólintott.

– Értem, miért mondja ezt. De nincs igaza. Igenis legyen büszke rájuk. Csak… vigyázzanak magukra, jó?

– Igenis! – Dénes tréfásan tisztelgett, a jobb kezével, amelyen csak két ujja maradt, majd megfordult, hogy megkeresse Julcsit a könyvespolcok között. A kislány azonban már el is indult felé, egy rakás könyvvel a kezében.

– Hékás, ennyit nem tudsz egy hét alatt elolvasni. Megbeszéltük, hogy egy alkalommal csak hármat hozhatsz ki – mondta neki nevetve.

– Így van, hagyj másoknak is valamit – szólt rá Matild néni is. – Különben is, a könyvtár szabályzata szerint legföljebb hármat kölcsönözhetsz ki.

Julcsi szája legörbült.

– Ó! De azt a hármat olyan hamar kiolvasom. Éppen meg akartam kérni Matild nénit, hadd vigyek ki többet.

– Na, tudod mit? – Apus a vállára tette a kezét. – Lecsípünk valamennyit a kosztpénzből, és elmegyünk, veszünk neked egy könyvet. Kárpótlásul… De aztán valami jó vastagot válassz!

Julcsi ennek hallatán lelkendezve ugrott fel, és összecsapta a tenyerét.

– Hurrá! Könyvet veszünk! Köszönöm, Apuskám! – a nyakába ugrott. – Azt se bánom, ha egy darabig csak zsíros kenyeret ehetek. Én nagyon szeretem a zsíros kenyeret. Pirospaprikával megszórva… nincs annál finomabb!

– Azt mindenki szereti – Matild néni derűsen a fejét csóválta. – Na, mutasd, miket válogattál össze. Válasszunk ki belőle hármat együtt.

Miután ez megtörtént, Dénes és a kislány elköszöntek a könyvtárostól, aki elgondolkodva nézett a férfi és a gyermek kettőse után, ahogyan kiléptek az ajtón az utcára. Apa és lánya… Jó rájuk nézni. Vajon mi történhetett ezzel a szegény emberrel? Mit tettek vele? És mi lesz a kislánnyal? Milyen világban nő fel? Megtalálja majd a könyvekben azt a menedéket, ami segít neki elviselni mindazt, ami velünk történik? Hiszen néha még nekem sem sikerül, noha közöttük élem le az életem.

Megannyi kérdés, amelyekre nem tudott válaszolni, de amelyektől furcsa gombócot érzett a torkában, és azt vette észre, hogy le kell vennie a szemüvegét, hogy megtörölgesse.

Jegyzetek

1Ekkor még nem voltak koedukált osztályok.

21952. július 19-től augusztus 3-ig.

3Korondi Margit (felemás korlát) és Keleti Ágnes (műszabadgyakorlat).

4Ma Andrássy út 60.

5Az 1952-es helsinki olimpián a magyarok 16 aranyérmet szereztek, és a harmadikok lettek az éremtáblázaton.

Tartalom

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Jegyzetek

www.libri-kiado.hu
www.nyugatiter.hu

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.

Felhasznált betűtípus
Noto Serif – Apache License 2.0