Dara McAnulty

– részlet –

Fordította Varró Zsuzsa

A fordítás a következő kiadás alapján készült:
Diary of a young naturalist
Little Toller Books, Dorset, 2020
Copyright © 2020 by Dara McAnulty
All photography © McAnulty family, 2020
Hungarian translation © Varró Zsuzsa, 2023
Hungarian edition © Typotex, Budapest, 2023
Engedély nélkül semmilyen formában nem másolható!

ISBN 978 963 493 248 2

Typotex Kiadó
Felelős kiadó: Németh Kinga
Felelős szerkesztő: Mandl Orsolya
Borítóterv: Nagy Norbert
Elektronikus könyv: Nagy Lajos

Családomnak

Előszó

Ez a napló annak a krónikája, hogyan alakult át a világom tavasztól őszig odahaza, kint a természetben és bent a fejemben. Egy utazásé nyugatról, az észak-írországi Fermanagh megyéből keletre, Down megyébe. Beszámoló arról, milyen elszakadni egy otthontól, átkerülni egy másik vidékre, másmilyen tájba, és hogy milyen, amikor olykor az érzékeim és a gondolataim is talajvesztetté válnak.

Dara vagyok, egy fiú, egy kis makk. Anyu kisbaba koromban lon dubh-nak hívott (ami írül „fekete rigót” jelent), és néha még most is így szólít. A szívem egy természetbúváré, az eszem egy leendő tudósé, a testem pedig olyasvalakié, akit máris megviselt a természet iránti közöny és esztelen rombolás. Ezeken a lapokon feltárom a lelkemet, hogy szavakba öntsem kapcsolatomat az élővilággal, próbáljam elmagyarázni, hogyan látom én a világot, és elmeséljem, családként hogyan vészeljük át a viharokat.

Egy nagyon egyszerű kis földszintes házban kezdtem el írni, körülöttem olyan családokkal, amelyek zárt ajtók mögött tartják a gyerekeiket, valamint idősebb párokkal, akiknek a gyerekei már kirepültek, és akik ollóval fazonírozzák a házuk körül a kertet és a gyepet – igen, tényleg, a saját szememmel láttam. Itt kezdtek el először testet ölteni a mondatok a papíron, megmutatva, hogyan viaskodik bennem az ámulat és a frusztráció; itt változott át a mi kertünk (eltérően az összes többitől a zsákutcánkban) a tavaszi és nyári hónapokban zsongással teli vadvirágos rétté – még egy „Méhlegelő” feliratú táblát is tűztünk a hosszú fűszálak közé –, ahol a családunk hosszú órákat töltött gyönyörködve ebben a bőségben, aminek a többi kertben nyoma sem volt, fittyet hányva a szomszédokra, akik időről időre felvont szemöldökkel méregettek minket a függöny mögül.

Azóta elköltöztünk, átvágtunk az egész országon, hogy új helyen rendezkedjünk be, és nem is most először. Rövid életem során sok helyen laktunk már, egyfajta nomád életet élve. De bárhol telepedünk is le, a házunk mindig tele van könyvekkel, koponyákkal, madártollakkal, politikával, szenvedélyes vitákkal, könnyekkel, nevetéssel és örömmel. Néhányan úgy vélik, hogy az ember a fizikai otthonához kötődik, a téglához meg a vakolathoz, de a mi családunk gyökerei úgy terjeszkednek, mint a gombafonalak szövedéke, közösen megélt életünk kútjából táplálkozva, így bárhová megyünk is, sosem válunk gyökértelenné.

A szüleim mindketten munkásosztálybeli családból származnak, elsőgenerációs diplomások, és még mindig tele vannak friss, világjobbító eszmékkel. Ez azt is jelenti, hogy az anyagiak szempontjából nem vagyunk jómódúak, de ahogy Anyu mindig mondja, „sok minden másban nagyon is gazdagok vagyunk”. Apu tudós – és mindig is az volt (tengerkutató, most pedig természetvédő). Ő keltette életre a vad helyekben rejlő titkokat és tudást, és ő magyarázta el nekünk a természet rejtélyeit. Anyu pályafutása nem ilyen egyenes vonalú; ahhoz hasonlít, ahogy a patakokon szokott átkelni. Zenei újságírás, önkénteskedés, tudományos élet – még mindig foglalkozik egy kicsit mindegyikkel, és emellett a kilencéves húgomat, Bláthnaidot oktatja itthon. Bláthnaid neve azt jelenti, hogy „virágzó”; ő most éppen tündérszakértő, rengeteg érdekességet tud a rovarokról, csigákat tart, és megjavít minden elektromos berendezést a házban (amik Anyun mindig kifognak). Van egy öcsém is, Lorcan – a neve jelentése „szilaj” –, ő tizenhárom éves. Autodidakta zenész, aki kivétel nélkül mindig egyszerre vált ki belőlünk csodálatot és értetlenséget. Ezenkívül adrenalinfüggő: hegyoldalakon rohan le, sziklákról ugrik a tengerbe, és általánosságban egy neutroncsillag energiájával éli az életét. És aztán ott van még Rosie, egy szélszorulásos, csíkos bundájú mentett agár, akit 2014-ben fogadtunk örökbe. Ő a mi tigriskutyánk. Élő párnának hívjuk, csodálatos játszótárs és stresszoldó. Ami pedig engem illet, én volnék az elvont elmélkedő, akinek mindig piszkos a keze, a zsebe pedig tele van élettelen dolgokkal és (olykor) állati ürülékkel is.

Mielőtt belefogtam ebbe a naplóba, vezettem egy online blogot is. Jó pár embernek tetszett, és többen is mondták, hogy könyvet kéne írnom. Ami igazából elég meglepő, azok után, hogy egy tanárom egyszer azt mondta a szüleimnek: „A fiuk soha nem lesz képes végigvinni egyetlen gondolatsort sem, nemhogy bekezdéseket összefűzni.” És most mégis itt tartok. A hangom feltör, mint egy vulkán, és lehet, hogy írás közben minden frusztrációm és szenvedélyem kirobban a világba.

A családomat nem csak a vérségi kapcsolat tartja össze: autisták vagyunk, mind, kivéve Aput – ő a kakukktojás, a mi támaszunk, aki kibogozza nekünk a természeti mellett az emberi világ rejtélyeit is. Különc és kaotikus csapatot alkotunk így együtt. Állítólag elég bizarr benyomást keltünk. Szorosan összebújunk, mint egy vidracsalád, és egymásba kapaszkodva járjuk a magunk útját a világban.

A sötétségben valami megszakítja az álmaimat. Éppen a felszínre úszás és a levegővétel között vagyok valahol, amikor a tilinkó hangja eljut a tudatomig. A hálószoba falai eltűnnek. Az ágyam és a kert közötti tér egyre keskenyebb lesz, végül eggyé válnak. Felébredek, de nem mozdulok, az álom súlya az ágyhoz szögez. A zenei hangok tovább záporoznak a mellkasomra. Már látom is a fekete rigót a lelki szemeimmel, repkednek a tesztoszteronnyilak, ahogy a territorialitás szonátái szétterjednek a hajnalban. Elmerülve ebben a szimfóniában, éberen és gondolkodva, berregve beindul az agyam.

A tavasz mindenütt más és más, de számomra a legtöbb varázs a mindennapjaim körül az égbolttól a gyökerekig örvénylő látványokban és hangokban rejlik. A tavasz az a béka, amelyik keresztezte az utunkat az időnk kezdetén ebben a házban – az első találkozásunk egy sebtében az úton hagyott petepaca volt, láthatatlan útját megzavarta a betolakodó modernitás. Feldúltan, de reménnyel telve készítettünk nekik egy menedéket: egy kis vödör vizet beástunk a földbe, megtöltöttük cserépdarabokkal, kavicsokkal, növényekkel, és odatettünk néhány botocskát be- és kijáratnak. Nem igazán tudtuk, működni fog-e. (Bármihez, ami ennél mélyebb, egy markológép kellett volna, hogy áttörje az agyagos, köves talajt, amivel meg voltunk áldva enniskilleni külvárosi kertünkben.) De volt egy másik találkozás is, a rá következő évben, amikor kétéltű barátunk táncot ropott a füvön, majd egy másik is csatlakozott hozzá, és ajándékba békapetéket hagytak nekünk a vödörmenedékben. Örömmámorban úsztunk, és ujjongásunkat még a hegy tövében is hallani lehetett, egy pillanatra elnyomta a Sligóba vagy Dublinba tartó autók hangját, sőt még a közeli betongyár háttérzaját is túlharsogta.

Az idő árapályszerű, az ismerősség által meg-megszakított hullámzásában minden évben elérkezik ez az időszak, amikor olyan örömmel csodálkozunk rá mindenre, mintha most látnánk először. Az a pezsgő izgalom soha nem csökken. Az új zsengesége mindig megejtő.

Először az erdei ibolya dugja ki a fejét, épp, amikor a verebek kivájják maguknak a mohát az ereszcsatornából, és úgy dagadozik a levegő, mint egy vörösbegy felfújt begye. Pitypangok és boglárkák bukkannak elő, akár a napsugarak, jelezve a méheknek, hogy már nyugodtan előbújhatnak. A tavasz lényege, hogy megfigyelhetjük mindennek az újjáéledését. Bláthnaid úgy ünnepel, hogy mindennap megszámolja a százszorszépeket, és amikor már van belőlük egy koszorúra való, ő lesz a „Tavasz Királynője”, ha pedig marad még néhány szál, készít egy karkötőt és egy gyűrűt is hozzá, hogy teljes legyen a kollekció. Egy idő múlva aztán, mintegy varázsütésre, lesz elég százszorszép egy egész hétre való csecsebecséhez és amuletthez, úgyhogy mindenkinek százszorszépajándékokat hagy szerte a házban.

Sokszor mondták nekem, hogy hajnali baba voltam; mindig nagyon korán felébredtem, és ez azóta sem változott. Tavasszal születtem, és legelső reggeleimhez a hím fekete rigó szonátája szolgáltatta a háttérzenét, az táplálta a testemet és a lelkemet. Lehet, hogy a fekete rigó éneke kezdett először hívogatni a vadonba. Innen ered az én elhívatásom. Sokszor eszembe jut Szent Kevin – vagy Caoimhín –: elképzelem, ahogy áll kinyújtott karral, a tenyerében egy rigófészket melengetve, amíg az utolsó fióka is ki nem kel. Glendalough-i Caoimhín remete volt, aki a természetben keresett megnyugvást. Ahogy aztán egyre többen keresték fel a szent embert tanácsért és tanításért, fokozatosan létrejött itt egy szerzetesi közösség.

Nagyon szeretem a Caoimhínről szóló történeteket, talán azért is, mert a bérmálkozáskor ennek a szentnek a nevét kaptam. Bár most már úgy érzem, hogy ez az élmény inkább a „felnövésről” szólt, a neve továbbra is fontos számomra, sőt most még fontosabb, mert a története megmutatja, hogy egyszerűen nem tudjuk megállni, hogy be ne tolakodjunk a még érintetlen helyekre, és ki ne billentsük az emberek és a természet közötti egyensúlyt. Talán Caoimhín is így érzett, ahogy egyre több követője érkezett hozzá a vadonba.

A hangok áradó bősége. Ki tudom őket hallani még a legzsúfoltabb légtérből is. Mindennek a kezdete ez, oly sok minden ébredésének. A madárdal még messzebbre visz: hároméves vagyok, és vagy bent élek a fejemben, vagy a csúszó, mászó, repdeső, vad lények között. Azokat mind értem, az embereket egyszerűen nem. Várom, hogy a hajnali fény beszűrődjön a szüleim szobájába. Lorcan Anyu és Apu között befészkelődve alszik az ágyon. Várom a hangokat, és meg is érkeznek, épp, amikor az első fénynyaláb eléri a függönyt. Arany árnyékok tárják elém az alakot, amire vártam: a fekete rigó ott figyel a nyárikonyhánál, egy csodás kis hírhozó az alvók és ébredezők háztetőjén.

Amikor megjött a rigó, megkönnyebbülten fellélegezhettem. Azt jelentette, hogy ez a nap is ugyanúgy kezdődött el, mint az összes többi. Megvolt a szimmetria. Az óraműpontosság. És minden reggel füleltem és megérintettem az árnyékokat, de nem akartam elhúzni a függönyt és mindenkit felébreszteni. Soha nem akartam elrontani a pillanatot. Nem invitálhattam be a külvilág többi részét, a nyüzsgéssel, zajjal, zűrzavarral. Úgyhogy csak füleltem és figyeltem: a csőr és a test apró mozdulatait, a telefondrótok egyenes vonalait, a harminc másodperces szüneteket a rigófütty strófái között.

Tudtam, hogy az „én madaram” a hím, mert egyszer lelopóztam a földszintre, csak egyetlenegyszer, hogy kinézzek és meglessem a teraszajtóból. Rideg és szürke volt kint az idő, de ő ott volt, ahogy mindig. Megszámoltam és megjegyeztem minden ütemet, aztán visszaosontam az emeletre, hogy nézzem az árnyjátékot a függönyön. A fekete rigó volt a napom karmestere, minden napomé, nagyon hosszúnak tűnő ideig. Aztán ennek vége szakadt, én pedig azt hittem, szét fog esni a világom. Találnom kellett egy új módot az ébredésre, és ekkor tanultam meg olvasni. Először madarakról szóló könyveket, aztán az egész élővilágról. A könyvekben pontos illusztrációknak kellett lenniük, és rengeteg információnak. A könyvek segítettek áthidalni a rigós ébredések hiányát. Összekapcsoltak a madárral, kézzelfoghatóan. Megtudtam, hogy csak a hím rigók énekelnek ilyen intenzitással, és hogy a madarak csak olyankor énekelnek, ha valami okuk van rá, például amikor védik a területüket, vagy párt keresnek. Nem nekem énekelnek, vagy bárki másnak. Ennek a madárdalnak az elveszítése ősszel és télen traumatikus élmény volt, de az olvasmányaimból megtanultam, hogy a rigó vissza fog térni.

A tavasz belülről is megmozgatja valahogy az embert. Minden dolog lebeg. Nem is lehet mást, csak fölfelé és előre törekedni. Több a fény is, több az idő, több a tennivaló. Minden elmúlt tavasz összeolvad egyetlen kollázsba, tele anyaggal, mindennel, ami fontos. És az a legelső tavasz, amire emlékszem, nagyon élénken bevésődött: azóta nyűgöz le a falakon és ablakokon túli világ. Minden, ami benne volt, gyengéden nógatott, kérlelt, hogy figyeljek rá és hallgassam meg. A világ többdimenzióssá vált, és most először megértettem. Elkezdtem érezni minden egyes részecskéjét, és bele tudtam nőni egészen, amíg már nem volt különbség köztem és az engem körülvevő tér között. Bárcsak ne ékelődtek volna bele repülőgépek, autók, hangok, utasítások, kérdések, megváltozó arckifejezések, pergő párbeszédek, amiket nem tudtam követni. Elzárkóztam ettől a zajtól és a zajokat keltő emberek világától, de megnyíltam a fák és a madarak között, és a kicsi, eldugott helyeken, amiket az anyukám talált számomra ösztönösen és rendszeresen a parkokban, az erdőkben, a tengerpartokon. Állítólag ezeken a helyeken végre felengedtem: félrehajtott fejjel, nagyon komoly arckifejezéssel koncentrálva szívtam magamba a látványt, a hangokat.

Hirtelen ki- és visszazökkenek, amikor észreveszem, hogy kint már világos van, és a hajnali kórus elhallgatott. Megtört a varázs. Ideje iskolába menni. Mostanában úgy érzem, változóban vannak a dolgok. Maholnap tizennégy éves leszek, és a fekete rigó, a napjaimnak ez a karmestere még most is ugyanolyan fontos nekem, mint hároméves koromban. Továbbra is áhítom a szimmetriát. Szükségem van az óraműpontosságra. Az egyetlen változás egy másfajta ébredezés: szükségem van arra is, hogy leírjam a napjaimat, amit látok, ahogy érzem magam. Az élet, a vizsgák és az elvárások (amelyek közül a sajátjaim a legmagasabbak) rohamai közepette jön ezeknek a vallomásoknak az áradata, és egyre inkább amolyan fogaskerékként kezdenek működni az ébredés és alvás ciklusai, és a változó világ gépezetében.

Március 21., szombat

A március érkezése a kibontakozó színek és a felmelegedés ideje, de ahogy ma állok kint a kertben olyan, mintha egy hógömb belsejében lennék. A jéghideg pelyhek elmarják és elűzik a tegnapi fényt. Ez a hideghullám nehéz időket hoz a kertünk madaraira. Ők a mi tágabb családunk, úgyhogy elrohanok az utca végén lévő kertészeti boltba lisztkukacért, hogy feltöltsem az etetőinket a konyhaablak előtt; az etetők jó háromméternyire vannak, hogy világosan meghúzzuk a határvonalat a magánszféra jószomszédi tiszteletben tartása és a magánlaksértő betolakodás között. Pár nappal ezelőtt a kék cinegéink még a költődobozokat mustrálgatták, és a madárdal a kertben a boldog várakozás versenyműve volt. Most meg ez. A madarak szívósak, de ez a lehűlés mindnyájunkat aggodalommal tölt el.

Nehéz elhinni, hogy a múlt héten, egy vén tölgyfa ágai között már éreztük a melegebb napok susogását a Castle Archdale Nemzeti Parkban, ahol Apu irodája van. Sokan vélik úgy, hogy tőle ered a természetimádatom. Nem kétséges, hogy nagymértékben hozzájárult mindahhoz, amit a természetről tudok és amit nagyra tartok benne, ugyanakkor az az érzésem, hogy ez a kötődés akkor alakult ki, amikor még Anyu hasában voltam, és a köldökzsinóron keresztül szívtam magamba. Természetadta és tanult – a kettő keverékének kell lennie. Lehet ez valami ösztönös, velem született késztetés, de a szülők és a tanárok biztatása nélkül, és anélkül, hogy eljuthatnék az érintetlenebb helyekre, nem tudná áthatni a mindennapi életemet.

Dara, a nevem ír nyelven „tölgyet” jelent, és ahogy ott ültem annak a fenséges fának az ágai között, és éreztem ennek az életnek a lüktetését, amely a Castle Archdale park talaján sarjadt immár majdnem ötszáz éve, egy ágán keresztül magába a gyerekkoromba kapaszkodtam.

Egy erdei pintyet figyelek a kertben, ezüstös sapkáján konfettipettyek. A ciprusunk egyik ágán üldögél; az örökzöldet most fehérre porcukrozta a hó. A pinty felfújja barackszínű begyét, amikor egy csízpár csatlakozik hozzá: az egyik madár citromsárga és fekete, a másikon halvány, ónszínű pettyek, ő nem olyan rikító sárga. A vörösbegy szokás szerint játssza a nagyurat, dölyfösen lépked, hogy elűzzön minden vetélytársat. Korábban volt egy összecsapás négy hím és egy tojó részvételével, szálló tollakkal és fejek csipkedésével – a vörösbegyek olyan agresszívek, hogy állítólag képesek a nyakát szegni bármilyen ellenfélnek, de nem tudom, vajon az olyan kertekben is vetemednek-e ilyesmire, amelyek ennyire tele vannak magokkal, olajos magvakkal és ínyenc bogárfalatokkal. Bőségesen jut mindenkinek.

Egy énekes rigó ugróiskolázik a hóban, a magok után kutat, amelyeket szétszórtunk. Észreveszi a félig megevett almák élénkpirosát: belecsíp, kifröccsen a lé, ezen nevetnem kell. Az énekes rigó minden évszakban váratlan időpontokban bukkan fel, és ez pontosan az a fajta kiszámíthatatlanság, ami a múltban frusztrációt és fájdalmat okozott volna. De mostanra megtanultam racionalizálni a rigó szeszélyességét, és kötöttségek és elvárások nélkül élvezni minden találkozást. Hát, legalábbis többé-kevésbé.

Este úgy ünnepeljük Apu születésnapját, mintha egy szüreti mulatság lenne: énekelünk, táncolunk és a bádogsípunkon játszunk (hamisan), éles hangokat fújunk, és a sötétebb napok végét követeljük, fényért kiáltozunk. Anyu tortát sütött neki: Viktória-piskótatortát, a kedvencét.

Március 25., szerda

Frusztrálónak találom a tél legvégét, és ez a várakozás, hogy végre átkeljünk egy portálon a színekbe és a melegbe, a legrosszabb tulajdonságomat hozza ki belőlem: a türelmetlenséget. Ma azonban a levegő melege meg a döngés és zsongás körös-körül csillapítja a nyughatatlanságomat. Úgy tűnik, a tavasz végre kiszökik a tél visszavonulóban lévő árnyai közül.

Ma reggel az egyik kedvenc helyünkre készülünk: a Big Dog („Nagy Kutya”) erdőbe, ami egy telepített szitkaluc erdő az ír határ közelében, úgy harminc percre tőlünk, fent magasan a hegyekben, ahol foltokban fűzfa, égerfa és vörösfenyő is nő, és nyár közepén a bokrokon fekete áfonya terem. Úgy tartják, hogy a két homokkőhegy – a „Kis Kutya” és a „Nagy Kutya” – Bran és Sceolan, a legendás Fionn mac Cumhaill, a mondabeli fianna nagy vadász-harcosának és utolsó vezérének két elvarázsolt, óriás vadászkutyája. A történet szerint vadászat közben Fionn két kutyája megérezte a gonosz boszorkány, Mallacht szagát, és üldözőbe vették. A boszorkány menekülés közben szarvassá változott, nehogy utolérjék, de a kopók így is a sarkában voltak. Ezért Mallacht egy erős bűbájjal átváltoztatta a két kutyát, a kis kutyát és a nagy kutyát azzá a két heggyé, amelyeket ma itt láthatunk.

Tetszik nekem, ahogy az ilyen elnevezések történeteket mesélnek a tájról, és ahogy ezeknek a történeteknek az elmondása életben tartja a múltat. Éppen ennyire lenyűgözőnek találom a tudományos magyarázatokat is, amelyekkel a geológusok eloszlatják ezeket a mítoszokat: a hegyeket alkotó homokkő szilárdabb, mint a környező mészkő, és a mozgásban lévő jég felszínalakító munkájának, azaz a glaciális eróziónak a hatására a mészkő elkopott, csak a homokkő maradt meg, és most diadalmasan tornyosul a jégkorszak törmelékei fölé.

Martilaput veszek észre: napsugarakként tör át a feldúlt talajon. Szürke poszméhek isznak és gyűjtögetnek mohón. Többnyire a pitypangok és társaik, az őszirózsafélék (Asteraceae) családjából származó virágportermő növények nyílnak tavasszal először, ezek rendkívül fontosak a biodiverzitás szempontjából. Mindenkinek, akivel csak találkozom, rimánkodni szoktam, hogy hagyjon szabadon egy kis részt a kertjében ezeknek a növényeknek – nem kerül sokba, és bárki meg tudja csinálni. Ahogy a természet a mi épített világunk peremére szorul, a vad ellenállás ilyen kis szigetei sokat segíthetnek.

Néha úgy érzem, mintha a gondolatok és a szavak bent rekednének a mellkasomban – de még ha meghallja vagy el is olvassa őket valaki, vajon megváltozik attól bármi is? Fájó ez a gondolat, és oda kerül a többi közé, amelyek örökké ott tusakodnak az agyamban, elűzve a pillanat varázsát.

Egy cigánycsuk klik-klakkja visszahúz oda, ahol lennem kell: az erdőbe; és figyelem, ahogy a madár mintha apró kavicstörmeléket dobálna az ösvényre. Lenézek, látom, amint valami fény suhan át az ösvény fölött, és ráébredek, hogy semmi sem mozdulatlan. Még egy kövezett út is megmozdulhat és átváltozhat a fénytől és a repülő madarak sziluettjeitől. Minden pillanat egy-egy kép, ami soha nem ismétlődik meg pontosan ugyanígy. Csak nézem, megbabonázva; nem törődöm vele, hogy mit gondolhat rólam, aki erre jár, mivel itt általában rajtunk kívül nincsen senki. Itt önmagam lehetek. Leheverhetek és bámulhatom a földet, ha ahhoz van kedvem. És miközben a földet bámulom, kivétel nélkül mindig felbukkan valamilyen élőlény az orrom előtt: ezúttal épp egy ászkarák, mendegél sehonnan valahová. Odanyújtom neki az ujjam hegyét, csiklandozza a bőrömet. Nagyon szeretem azt az érzést, amikor egy élőlényt tartok a kezemben. Nem is a kapcsolat a legjobb benne, ami ilyenkor létrejön közöttünk, hanem a kíváncsiságom csillapítása. Miközben szemügyre veszem, beszippant a pillanat – egy tökéletes pillanat, újra meg újra. Minden egyéb környező zaj megszűnik. Közelebb lépek, és óvatosan leeresztem az ujjamat a fűszálak közé: az ászka eltűnik az aljnövényzetben.

Bláthnaid és Lorcan előrerohannak, fel a hegy tetejére, ami aztán lejtősen ereszkedik a Lough Nabrickboy tó felé; Apu, Anyu meg én pedig lassan ballagunk, és arról beszélgetünk, hogy a szitkaluc helyett inkább őshonos fákat kellene ültetni erre a különleges helyre. Tavaly ugyanilyentájt értünk fel a hegy tetejére, és négy énekes hattyú pompás látványában lehetett részünk – ez az egyetlen valóban vad hattyúféle. Ezek a szelíd, melankolikus alakok kinyújtott nyakkal, kecsesen ringatóztak a tavon. Akár a mesebeli Lír gyermekei is lehettek volna: Aodh, Fionnuala, Fiachra és Conn, akiket gonosz mostohájuk, Aiofe elátkozott, hogy töltsenek háromszáz évet a Lough Derravaragh tavon, háromszáz évet a Moyle-tengeren, háromszáz évet pedig Inishglora szigetén.

Halk, lassú léptekkel mentünk oda a tó partján, a fűzfák árnyékában felállított piknikasztalokhoz, és a hattyúk a közelünkben maradtak, miközben mi csendes áhítattal, megilletődve ültünk ott. Olyan kiváltságosnak éreztük magunkat. A szívem gyorsabban vert, a lélegzetem mintha bennrekedt volna a mellkasomban. A madarak előkelően siklottak a tavon, aztán egyszer csak gágogás és tülkölés harsant fel. Arrébb húzódtam, hogy jobban kilássak a csupasz fűzfaágak fedezékéből. Moccanatlanul ültem, mintha megállt volna a levegő, figyeltem a felszállni készülő madarak által kavart, egyre jobban terjedő hullámokat: szárnyak kitárva, fejek leszegve, míg a hevesen kapáló, ormótlan, úszóhártyás evezőlábak végül megadták a megfelelő lökést és lendületet, hogy a levegőbe emelkedjenek. És már repültek is, kürtölve, mint egy királyi díszmenet. Elszálltak északnyugatra, talán Izland felé.

Példátlan dolog lenne most egy hasonló találkozásnak még a halvány reménye is, és ahogy lenézek a vízre, látom, hogy ma nincsenek hattyúk. A tó üres.

Ettől kissé mélabúsan baktatok le a többiekkel a piknikasztalokhoz. Találok egy jó kis megfigyelőhelyet, és ott várom a kékes rétihéjákat, tántoríthatatlanul, amíg alkonyodni kezd. Amikor indulnunk kell, a szüleim sokatmondó pillantást váltanak egymással – és persze minden okuk meg is van rá, mert a nap hátralévő részében morózus vagyok, és amikor hazaérünk, elvonulok a szobámba, írni és búsongani. Ma nem voltak énekes hattyúk. Se kékes rétihéják.

Március 31., szombat

A késő délutáni napfényben, a tenger felől fújó szélben komppal tesszük meg a néhány mérföldet az északkeleti partvidéken fekvő Ballycastle-ből a Rathlin-szigetre. Lummák és sirályok vijjogása és rikoltozása hasít bele a levegőbe. Heves izgalom fog el.

Ma van a születésnapom, és reggel órákig feküdtem ébren az ágyamban a tényleges születési időpontom (délelőtt 11.20) előtt, és egy róka vonyítását hallgattam a távolból. Egész héten ilyen voltam, rettentő izgatott, ideges, olyan okokból, amelyeket talán soha nem fogok teljesen megérteni. Talán azért, mert nagyon szeretem az új helyeket, de közben utálom is az új helyeket. A szagokat, a hangokat. Olyasmiket, amiket senki más nem vesz észre. Az embereket is. Meg azt, hogy nem tudom, mi a dolgok helyes és helytelen módja. Olyan apróságok ezek, mint hogy hogyan kell sorba állni a kompnál, vagy hogy mit várnak majd el tőlem Rathlinen, miután megérkezünk. Bár rendszerint minden utazás után elkészítem fejben a szokásos mérleget, és visszatekintve látom, milyen nevetséges is volt ez az egész, attól még elfog a szorongás. Anyu megnyugtat, hogy a Rathlinen vagy a szabadban, vagy csakis a családdal fogjuk tölteni az időt. „Nem lesz semmi baj” – mondja.

Amikor megérkezünk, pehelyrécék gyűlnek oda a kikötőbe a fogadásunkra, és miközben elindulunk a házikó felé, ahol most néhány napig lakni fogunk, valamelyest enyhülnek az új helyek iránti szokásos ellenérzéseim. Ebben a helyben van valami különleges. Olyan nyugalmas. A levegő friss, a táj gazdagsága szinte nem is e világi. Jobbra bíbicek köröznek, balra egy egerészölyv. Le vannak húzva a kocsiablakok, és a hang átjárja a háromórás autóúttól és a kompozástól elgémberedett végtagjainkat. Ellazulunk és felpezsdülünk, miközben hemzsegnek körülöttünk a mezei nyulak, és ludak gágognak a fejünk fölött. A kocsi fölkaptat a sziget nyugati, tengerszint feletti része felé… … …

Szószedet

bansí (banshee), bean sidhe: Ír nyelven „tündérasszonyt” jelent. A bansít rossz hírek hozójának tartják, aki velőtrázó sikolyokat hallat. A legenda szerint ha valaki találkozik egy bansíval, aki öregasszony képében véres ruhákat mos egy tóparton, az figyelmeztetés, hogy ő maga vagy egy családtagja hamarosan meg fog halni.

Beowulf [beovulf]: Az óangol irodalom egyik legfontosabb művének számít, bár keletkezésének pont ideje ismeretlen – a fennmaradt kézirat a 10. század végéről, a 11. század elejéről származik.

binn [ben], binn: Ír és skót kelta nyelven „hegycsúcsot” jelent, főleg a magasabbakat. Angolosabb változata gyakran Ben. A többes száma Beanna. Lásd még slieve.

Bláthnaid [blónid]: Írül „a virágzó”; a „virág” jelentésű ír bláth szóból.

Boa-sziget [bó], Inis Badhbha: Írül Badhbh [báv] szigete. Badhbh, ami „kormos varjút” jelent, egy kelta háborúistennő neve. A Lough Erne tóban található Boa-sziget hosszú és keskeny, és két híd köti össze a szárazfölddel.

bodhrán [bóran]: Kecskebőrből készült ír kézidob, amelyet gyakran használnak a tradicionális ír zenében.

bran [brán], bran: Bran (ami írül „hollót” jelent) és Sceolan Fionn mac Cumhaill legendás ír farkaskutyái voltak. Az anyjukat, Tuirent egy tündérasszony változtatta kutyává.

cairn [karn], carn: Ember alkotta kőhalom; Írországban gyakran prehisztorikus síremlék.

callows [kelóz]: Ártéri rét. Az ír caladh [kala] szóból; egyfajta szezonálisan elárasztott füves láp Írországban.

Caoimhín [kívín]: Dara harmadik neve (angolul Kevin), fontos 6. századi ír szent, a glendalough-i kolostor alapítója (amely Dublintól hatvanöt kilométerre délnyugatra található).

cashel [kasel], caiseal: Írül „kastélyt” jelent, de a chaselek általában kör alakú sziklaerődök, amelyek a korai vaskorból származnak Írországban.

Crocknafeola [krokna-fóla], Crock na feola: „A Húshegy”. Egy kis erdei csúcs a Mourne-hegységben.

Cuilcagh-hegy [kulkéj], Binn Chuilceach: „Meszes csúcs”. A hegy Fermanagh mészkőképződményeinek köszönheti a nevét.

Dara [dára], Dara/Dáire: Azt jelenti, hogy „tölgy”, „bölcs”, „gyümölcsöző”. Valószínűleg az ír Doire névből származik, amely nagyon gyakori az ír mitológiában.

Eimear [ímer], Eimear: Ír női név, jelentése „fürge”; így hívták a hős ulsteri harcos, Cuchulain mondabeli feleségét.

Enniskillen [enisz-kilin], Inis Ceithleann: „Ceithleann szigete”. Ceithleann a mondabeli fomori óriás, Balor felesége volt. Úgy tartják, úszva keresett menedéket a szigeten, ahol Enniskillen áll, miután végzetesen megsebesítette a Tuatha Dé Danann királyát a moyturai csatában, Sligo megyében.

Erne [ern], Éirne/Érann: Ír istennő; róla kapta a nevét az érainn etnikai csoport, akik sokfelé élnek Írországban elszórva, és akik a fermanagh-i manaig-okhoz, egy eredetileg Belgiumból származó kelta törzshöz tartoztak. Az Erne-folyó két nagy tóvá szélesedik ki, ezek a Felső és az Alsó Lough Erne tó.

Fermanagh [förmana] megye, Fir/Fear Manach: Megye Észak-Írország délnyugati részén, az ír Fir Manach, „manachi férfiak” kifejezésből ered. Észak-Írország legnyugatibb megyéje, határos az Ír Köztársasággal, és egyike Ulster tartomány kilenc történelmi megyéjének.

Fianna [fióna], Na Fianna: Az ír nagykirály különleges serege, központja a Meath megyében található ősi főváros, Tara.

Finn McCool [fin-mek-kúl], Fionn mac Cumhaill (fíjön-mek-kúl): A fianna vezére, számos ír legenda szól róla.

Fomoriak, Fomore [fomór], Fomhóire: Gonosz lények, akiknek a Tory-szigeten volt a székhelye Donegal megyében. Leigázták Írországot, és harcban álltak a Tuatha Dé Danann néppel.

Glendalough [glen-da-loh], Gleann dá loch: „A két tó völgye”, hatvanöt kilométerre délnyugatra Dublintól, a Wicklow Mountains Nemzeti Parkban. Ősi szerzetesi település emlékművekkel és kerek tornyokkal, melyet Szent Kevin alapított a 6. században, az írországi kora középkorban.

inish [inis], inis: Írül „szigetet” jelent; inch vagy inse változatban is létezik. Angoloson gyakran Inish vagy Ennis formában használják, például Enniskillen vagy Inis Ceithleann (Kathleen szigete).

Inishglora [inis-glóra] szigete, Inis Gluaire: Lakatlan sziget Írország nyugati partjainál a Mullet-félsziget mellett, a Mayo megyei Errisben. Dara dédanyja az Erris báróságban született.

lagan [lagan], an lagáin: „Mélyföldi folyót” jelent. A Lagan Belfast legfőbb folyója – a Lagan-csatorna pedig egy gyönyörű séta- és bicikliút a Belfast melletti erdőben.

lasair choille [laszér kolje]: Tengelic. Ír neve azt jelenti: „az erdő lángja”.

Lír [lír] Gyermekei, Oidhe Chlainne Lir: Lír Gyermekeinek tragédiája. Lír, egy ír isten és a Tuatha [tuata] Dé Danann tagja, feleségül vette Aoifet, aki aztán a korábbi házasságából származó gyermekeit (énekes) hattyúvá változtatta.

lon dubh [lon dú/duv]: „Fekete rigó” írül.

Lorcan [lorkan]: Írül azt jelenti, hogy „szilaj”.

lough, loch [loh]: A „tó” jelentésű ír gael loch szó angolos verziója. A lough használata leginkább Írországra korlátozódik, és nem terjed ki az angolosított skót helynevekre.

Lough Derravaragh [loh dera-varah], Loch Dairbhreach: Lír gyermekei háromszáz évet töltöttek itt, mielőtt az Írország és Skócia közötti Moyle-szorosba költöztek volna, majd még háromszáz évig éltek Írország nyugati részén, a Mayo megyei Erris és Inishglora között.

Loughnabrickboy [loh-na-brikboj], Loch na breac buí: „A sárga pisztráng tava”, a fermanagh-i Big Dog („Nagy Kutya”) erdőben.

Mallacht [malaht]: A boszorkány, akit Fionn mac Cumhaill és a kutyái végighajszoltak Fermanagh-on. A neve azt jelenti, hogy „megátkozó”. Az üldözés közben megállt, és a kutyákat kőhegyekké változtatta, amelyek ma Big Dog („Nagy Kutya”) és Little Dog („Kis Kutya”) – Bran és Sceolan – néven ismertek.

McAnulty [mek-ö-nalti], Mac An Ultaigh: Azt jelenti, hogy „egy ulsteri fia”. A Mac Donleavy ágról szakadtak le, akik Downpatrickből uralták az Ulsteri Királyságot vagy Ulaidot, amíg meg nem hódította Sir John de Courcey normann lovag 1177-ben.

Mourne-hegység [múrn], Múrna / Beanna Boirche: Gránit hegyvonulat Down megye déli részén, amely az ír Múghdhorna vagy modern ír nyelven Múrna klánról kapta a nevét, amelynek tagjai az 1300-as években telepedtek le itt. „Mountains of Mourne”, a Morne-i hegyekként is ismert, egy Percy French által 1896-ban ír dalból vált híressé, amelyet később sok zenész, többek között Don McLean is feldolgozott. Egyesek szerint a még ősibb Beanna Boirche [bana borhe] név a mondabeli pásztor, Boirche hegycsúcsait vagy binnjeit jelenti, aki a Kr. u. 3. században az ulsteri király marháit őrizte.

Moyle-szoros [mojöl], Sruth na Maoile: A Délnyugat-Skóciát és Észak-Írországot elválasztó tengerszoros, más néven Északi-csatorna vagy Ír-csatorna. Tiszta időben át lehet látni a túlsó partra. A legkeskenyebb pontja körülbelül húsz kilométer széles. A maoile „kopár hegycsúcsot” jelent gael nyelven.

Nemzeti park / parkerdő / természetvédelmi terület: Észak-Írországban hét állami tulajdonú nemzeti park található, az Észak-Írországi Környezetvédelmi Hivatal (Northern Ireland Environment Agency, NIEA) kezelésében, többek között a Castle Archdale Nemzeti Park, egyéb természetvédelmi területek mellett. Vannak parkerdők is, de ezek az Észak-Írországi Erdőfelügyelet (Northern Ireland Forest Service) alá tartoznak.

Quoile [qu-ojl], An Caol: A „keskeny” jelentésű Quoile nevet viselő folyó Downpatrickben, Down megyében folyik. Az északi partján található az Inch-kolostor, a normann hódítás előtt épült kelta apátság. A Quoile természetvédelmi terület a folyó mindkét partjára kiterjed.

Róisín [rósín]: Ír név, „kicsi rózsát” jelent.

Samhain [szávin]: Pogány eredetű gael ünnep, amely az aratás végét és a sötétebb téli időszak kezdetét jelöli. A történeti korokban Skóciában, Írországban és a Man-szigeten ünnepelték, hagyományosan október 31-étől november 1-jéig tartották, majd keresztény változatban halloweenként vették át.

Sceolan [skjólan], Sceolan: Bran fivére, Fionn mac Cumhaill egyik mondabeli ír farkaskutyája.

scréachóg reilige [szkréóg réjlege]: A gyöngybagoly ír neve, „temetői sikoltót” jelent.

slieve [szlív], sliabh: Az ír nyelvben sok szó van a hegyekre, a leggyakoribb a sliabh, angolos alakjában slieve, amely az ír hegységek vagy hegyláncok nevében fordul elő; dombokra is használják. Lásd még binn.

Slieve Donard [szlív donörd], Sliabh Dónairt: „Dónairt hegye” – közel 850 méter magas, lenyűgözően emelkedik ki a tengerből, és egyike Írország tizenkét legjelentősebb hegyének. Ez a legmagasabb Észak-Írországban. Szent Dónairt, az egykori pogány király és harcos Szent Patrik követője lett, és ezen a helyen élt remeteként.

Slieve Muck [szlív muk], Sliabh Muc: A Mourne-hegység egyik tagja. Jelentése „Disznóhegy” vagy „Vaddisznóhegy”. Északi lejtőjén ered a Bann-folyó, Észak-Írország leghosszabb folyója.

Slievenaslat [slíve-na-slat], Sliabh na slat: A Castlewellani Parkerdőben található, azt jelenti, hogy a „Pálcák vagy Vesszők hegye” – még mindig sok itt a füzes és mogyorós bozót; ezeket a vesszőket valamikor kosárfonásra és egyéb fonott termékek készítésére használhatták.

Stormont [sztormont]: Ebben a belfasti épületben kapott helyet Észak-Írországnak az 1998-as nagypénteki egyezmény alapján felállított parlamentje, önálló törvényhozó és végrehajtói testülete.

Tamnaharry [tam-na-hari], Tamhnach an Choirthe: „Tisztás a kőoszlop fennsíkján”. Tamnaharryban, ami Mayobridge közelében, Newrynál, Down megyében található, van egy jelentős menhir, egy ősi megalitikus kőoszlop a település fölötti hegyen. Tamnaharryban, egy farmon nőtt fel Dara McAnulty dédapja.

uaigneas [újgnősz]: Nem könnyű lefordítani, de valamiféle magányosságot, hátborzongató érzést jelent.

Köszönetnyilvánítás

Szeretnék köszönetet mondani és szívből jövő hálámat kifejezni a családomnak a tőlük kapott rendíthetetlen, feltétlen szeretetért és támogatásért. Amiért szárnyakat adtak nekem és engedték, hogy arra repüljek, amerre szeretnék, a saját dobom ritmusára. A türelmük, áldozatkészségük, jó kedélyük és kalandvágyó lelkületük tette lehetővé, hogy kiviruljak és szárnyalhassak. Remélem, egy napon mindannyiuknak meghálálhatom – Anyu, Apu, Lorcan, Bláthnaid és Rosie, ti vagytok a világon a legjobbak!

Köszönettel tartozom Adriannek a Little Toller kiadónál, amiért nem próbálta „felnőttesíteni” a hangomat a szerkesztés során. Amiért gördülékenyebbé tette a szövegemet, kisimítva az egyenetlenségeket, és hogy lehetőséget adott nekem, egy autista kamasznak, hogy elmondhassam a történetemet, annak minden tiszteletlen nyerseségével és gyerekes csodálatával. Veletek dolgozni, Gracie, Graham és Jon, megtisztelő volt, ugyanakkor rettentően izgalmas is. És köszönet Lilynek és Lucának, amiért szeretik és támogatják a szüleiket – és Lucának külön is, amiért még az utolsó pillanatban is képes volt észrevenni és kigyomlálni a betűhibákat! Remélem, lesz még közös kalandban részünk.

Hálás vagyok Tony Smithnek, csodás cserkész őrsvezetőmnek és barátomnak, aki megmutatta nekem, hogy képes vagyok feszegetni a határaimat, kilépni a komfortzónámból és „nehéz dolgokat” kipróbálni – és utána ünnepelni a sikert! A cserkésztáborok a vad természetben a legkedvesebb gyerekkori emlékeim közé tartoznak: erdei madársóskát enni egy fás kőfejtői szikla tetején, kenuzni, vándorolni – ezek az élmények formáltak ilyenné. És bár ezeket az emlékeket nem említem a könyvben, ezek nélkül egyáltalán meg sem íródott volna.

Köszönettel tartozom dr. Eimear Rooney-nak és dr. Kendrew Colhounnak, a rendkívüli ornitológusoknak, akiknek az iránymutatása és hozzáértése sem volt képes véget vetni a ragadozómadár-mániámnak – úgyhogy továbbra sem szabadulnak meg tőlem. Bocsi!

Hálás vagyok Chris Packhamnek a barátságáért és a türelméért, amíg szócsöve volt az én tiniszorongásaimnak. Öntözgette a gyökereimet, és magabiztosságot adott a növekedéshez. Köszönöm tántoríthatatlan elkötelezettségét a természetvédelem ügyében, és a fiatal természetbarátok és aktivisták bevonását is. (Inkább abbahagyom, mielőtt megharagszik!)

Köszönettel tartozom Robert Macfarlane-nek a boszorkánykőért, az irodalmi tanácsokért és a rendíthetetlen támogatásért, lelkesedésért, bátorításért. Kezdettől fogva síkra szállt leírt és hangosan kimondott szavaim mellett. Talpig úriember és kiváló tudós (ez a legnagyobb dicséret, amit valaki kaphat Írország szigetén).

Köszönöm az iskolai barátaimnak és közösségemnek, hogy jó irányba fordították egész világomat, addigi életemet. Lehet, hogy folyton eszelősen, leállíthatatlanul pörgök, de ti vagytok az a súlypont, amely mindig egyensúlyba tudja hozni ingázó, túllendülő kedélyemet.

Köszönettel tartozom az alábbi szervezeteknek, amiért „állványzatot” adtak nekem, amire felmászva hangosan kiabálhatok a természeti világ védelmében: Northern Ireland Raptor Study Group (Észak-írországi Ragadozómadár-kutató Csoport), Ulster Wildlife (The Grassroots Challenge), Royal Society for the Protection of Birds (Királyi Madárvédelmi Társaság), #IWILL kampány, Our Bright Future (Szebb jövőnkért) és a National Trust. Remélem, továbbra is együtt dolgozhatunk majd egy jobb világért – továbbra is állok rendelkezésükre, a támogatásommal és az energiáimmal.

És köszönettel tartozom a természetnek: a forrásomnak, gyökereimnek, ritmusomnak és hajtóerőmnek. A védőernyőmnek. A pajzsomnak és kardomnak.

D. McA.

Down megye, 2020

Tartalom

Előszó

Tavasz

Nyár

Ősz

Tél

Szószedet

Köszönetnyilvánítás

Jegyzetek

Kedves Olvasó!
Köszönjük, hogy kínálatunkból választott olvasnivalót!
Újabb kiadványainkról, akcióinkról a typotex.hu
és a facebook.com/typotexkiado oldalakon értesülhet.

ISBN 978 963 493 248 2

Typotex Kiadó
Alapította Votisky Zsuzsa, 1989
A kiadó az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók
és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

Forgalmazza:

www.interkonyv.hu

Felhasznált betűtípusok:
Noto Serif – SIL Open Font License
Open Sans – Apache License 2.0