JOHN
SCALZI

AZ IRÁNYÍTÓ

John Scalzi: The Dispatcher, Murder by Other Means, Travel by Bullet

Copyright © 2016, 2020, 2022 by John Scalzi

Hungarian translation © Farkas István, 2024

A fordítás az alábbi kiadások alapján készült:

John Scalzi: The Dispatcher, Murder by Other Means, Travel by Bullet

Subterranean Press, USA, 2016, 2020, 2022

Fordította: Farkas István

ISBN: 978 963 598 273 8 (epub)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A borítót készítette: Hegyi Péter

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Bordás Veronika

Korrektor: Keszthelyi-Kiss Judit, Ligeti Szilvia

Tördelő: Tót Barbara

Műfaj: science fiction

ELSŐ FEJEZET

ADOTTSÁGNAK TEKINTEM, hogy senki sem örül túlságosan nekem, amikor a hivatalos minőségemben lát. De dr. Chao a legtöbb embernél jóval bosszúsabb volt, amikor felbukkantam a rá váró nyitott szívműtét előtt.

– Mondd, hogy ez az alak nem az, akinek gondolom! – szólt oda Sheila Reevesnek.

Sheila, az egyik kórházi adminisztrátor kísért be a bemosakodóhelyiségbe. Dr. Chao épp a műtét előtt mosakodott be, és az első pillantás után nem volt hajlandó rám nézni. A műtőcsapat többi tagja szintén jelen volt, ők is a műtétre készültek, és boldogan foglalatoskodtak mindenféle egyébbel.

– Helen… – kezdett bele Sheila.

– Tudod, hogy mi nálam a szabály, ami a nem létfontosságú személyzet jelenlétét illeti a műtőmben.

– Őrá éppen nem lehet azt mondani, hogy nem létfontosságú.

– Tényleg? – kérdezett vissza dr. Chao, aztán anélkül hogy rám nézett volna, odaszólt nekem. – Maga! Mi a neve?

– Tony Valdez.

– Maga orvos, igaz? Szívspecialista?

– Nem.

– Akkor biztosan aneszteziológus.

– Nincs semmilyen orvosi képesítésem.

– Akkor ápoló. Sebészeti szakápoló.

– Nem. Ápoló sem vagyok.

– Szóval nem orvos, és nem is ápoló. – Dr. Chao a könyökével megnyomta az adagoló karját, hogy még egy kis szappant csurgasson a kezére. – Akkor úgy tűnik, semmi keresnivalója a műtőmben, Sheila.

– Te is tudod, hogy ez nem így működik, Helen.

– Ez az én műtőm. Ez pontosan így működik.

– A biztosítótársaság ragaszkodik hozzá. Ha nincs bent a műtőben, nem fizetnek.

Dr. Chao némán, mogorván bámult hosszú másodpercekig. Én meg csak álltam, nem törtem meg a csendet. Sok év gyakorlata verte belém, hogy ilyen pillanatokban a legjobb meg sem szólalni, csak ha kérdeznek. És hamarosan ez is történt.

– Hol van Jimmy Albert? – kérdezte tőlem egy másik nő. Ott álldogált Chao mellett, amiből arra következtettem, hogy ápoló vagy asszisztens lehetett. – Általában Jimmy az, aki maguktól ebben a kórházban dolgozik.

– Elhívták egy személyes, sürgős ügyhöz – feleltem. – Legalábbis nekem ezt mondta. Én vagyok ügyeletes a hétvégén, úgyhogy nekem jutott ez a mostani.

– Dolgozott már kórházakban és műtéteknél ezelőtt is? – segített ki a kórházi adminisztrátor.

– Természetesen. Legalább egy tucat kórházban és sok száz műtétnél. Manapság ez az elsődleges feladatunk.

– És hány embert ölt már meg a „munkáját” végezve? – kérdezte dr. Chao.

Szinte hallottam a hangjában az idézőjeleket, amikor a munkámat említette.

– Eddig még egyet sem. Igazából pont ez a munkám lényege, dr. Chao. – A nevét az aktában olvastam, amelyet fél órája kaptam meg. Az ügyeletben az embernek gyorsan kell képbe kerülni. Azok, akik dolgoztak már vele, hagytak megjegyzéseket az iraton, jelezve, hogy olykor ellenségesen viselkedik, én pedig pont ezért kanyarodtam Sheila Reeves irodája felé, és kértem meg, hogy kísérjen el a bemosakodóba.

–  Baromság, Sheila! – jelentette ki dr. Chao. Végzett a bemosakodással, és a könyökével elzárta a vizet. – Te is tudod, hogy baromság! Nézd végig a kartonomat! Soha, egyetlenegyszer sem volt szükségem, hogy egy is ezekből – a fejével felém biccentett – beavatkozzon a munkámba.

A Sheila Reeves arcáról sugárzó higgadt türelem arra utalt, hogy nem először vitatja meg ezt a kérdést dr. Chaóval.

– Nem rajtam múlik, és ezzel te is tökéletesen tisztában vagy, Helen. A biztosító ragaszkodik hozzá. A család írásban hagyta jóvá. A törvény kimondja, hogy lehetővé kell tennünk, hogy ott legyen a műtőben.

– És hogy belepiszkálhasson a műtétbe.

– Közbeléphet, ha szükséges, igen.

– Közbeléphet, egy frászt. Belepiszkálhat. – Dr. Chao a könyökével felém bökött. – Ennek a taplónak nincs semmiféle egészségügyi tapasztalata! Még csak nem is ápoló. Ezt nem sértésnek szántam – vetette oda gyorsan a mellette álldogáló ápolónak, aki alig észrevehetően biccentett. – És te ezek után még azt mondod nekem, hogy valami módon mégis képes megalapozott orvosi döntést hozni?

– Ellenőriztem a minősítését, Helen. Kiemelkedő, minden kategóriában. Minden területen.

– Ami szart se ér, mert nem orvos. Te meg megvonod a jogomat, hogy a betegeimnek a lehető legjobb kezelést nyújtsam, és csak annyit tudsz mondani erre, hogy „a biztosító ragaszkodik hozzá”. Ez egy nagy lószar, Sheila. Lószar, és nem így kellene dolgoznom. Egyetlenegy sebésznek sem kellene így dolgoznia.

– Helen, én nem ellenkezem veled. Éppen ez a lényeg: nem számít, hogy egyetértek veled, vagy sem. Az sem számít, hogy neked nem tetszik a szabályzat. Be kell engednünk a műtőbe. Ha ezt nem engedjük, és valami balul sül el, a kórházat beperelhetik gondatlanságért. És téged is. Ezt minden egyes alkalommal megvitatjuk, de ettől az eredmény nem változik.

– Megváltoztathatnád a kórházi szabályokat, hogy egyáltalán ne engedjük be őket a műtőkbe.

– Megtehetnénk, ó igen. És utána szépen becsődölnénk, mert a biztosítók nem küldenék ide a betegeiket, az egészségügyi kormányzat meg nem engedné, hogy Medicaid-eseteket vigyünk. Ezt te is nagyon jól tudod.

Dr. Chao egy darabig dühösen bámult Reevesre, végül rám nézett.

– Mit is mondott, mi a neve?

– Tony Valdez.

– Hol a felszerelése?

– Azt mondták, már van egy készlet bekészítve a műtőben. – Ránéztem a dr. Chao mellett álló ápolóra, aki bólintott.

– Amikor bent lesz a műtőben, azt akarom, hogy maradjon a lehető legtávolabb.

– Mindig ezt teszem.

– Egy nyikkanást sem akarok magától hallani. Nem beszél senkihez, csak ha megszólítják.

– Rendben.

– Ha bármelyikünket zavarni fogja, olyan gyorsan fogom a vizsgálóbizottság elé penderíteni, hogy azt sem fogja tudni, mi találta el.

– Értettem.

– Ha bármi olyat csinál, amit zavarónak ítélek, kihajíttatom a műtőből.

– Helen! – figyelmeztette Reeves.

Felemeltem a kezem, és a kórházi adminisztrátorra néztem.

– Minden rendben. – Újra dr. Chao felé fordultam. – Doktornő, értem én. Nem akarja, hogy itt legyek, és nem akarja, hogy a lába alatt legyek. Igazat is adok magának. Nem leszek láb alatt, sem magának, sem a kollégáinak. Megígérem, hogy nem fogom zavarni magukat. Mint azt már említettem, sok száz műtétnél voltam jelen. Nagy gyakorlatom van már abban, hogy észrevehetetlenné váljak. Nem az a dolgom, hogy az útjában legyek. Maga mondta, hogy még sohasem volt szüksége egyikünkre sem. Ebben az esetben azt sem fogja tudni, hogy ott vagyok. Bemegy, elvégzi a munkáját, és kijöhet anélkül, hogy egy fikarcnyit is törődne azzal, hogy ott vagyok a műtőben. Engem nem zavar.

Még szúrósan méregetett egy ideig.

– Mit fog csinálni, amíg mi dolgozunk?

– Általában könyveket olvasok a telefonomon.

– Nem hozhat be telefont a műtőmbe. Elvonja a figyelmet, és kórokozók juthatnak be rajta a műtőbe.

– Ebben az esetben csöndben fogok álldogálni.

Dr. Chao készen állt, hogy bemenjen a műtőbe. Ránézett Reevesre, a lehető legkisebbet biccentette felém, majd elfordult, és tetőtől talpig fertőtlenített műtősruhába öltözve elvonult. Szemmel láthatólag azt tervezte, hogy a nap hátralévő részében már nem vesz tudomást rólam.

A kórházi adminisztrátor rám nézett.

– Elnézését kérem.

– Hozzá vagyok szokva – mosolyogtam.

– Gondolom. Nem tudom elképzelni, hogy túlságosan népszerű lenne a sebészek körében.

– Nem, nem vagyok az.

– Azért, mert a kudarcaikra emlékezteti őket?

– Azért, mert arra emlékeztetem őket, hogy egyikük sem Isten – feleltem. – És mert ha létezik Isten, akkor én közelebb vagyok hozzá, mint ők.

•••

A hetedik órában aztán a műtőben fordulatot vettek az események.

Ahogy meg tudtam ítélni, nem dr. Chao hibája volt. A beteg betöltötte a hetvennyolcat, és amennyire a kórelőzményéből következtetni tudtam, nem volt éppen ideális alany erre a műtétre. Öreg volt már, megviselt, túl már jó pár másik beavatkozáson. Véleményem szerint ez a műtét már nem sokat segített volna rajta. Egy dologra lett volna jó, hogy a hátralévő ideje bizonyosan sokkal rettenetesebb legyen, mint egyébként. Egy megerőltető invazív sebészeti beavatkozásból kellett volna felépülnie, ahelyett, hogy azt csinálta volna az életével, amit akar. Jó eséllyel minden mást.

De dr. Chaónak igaza volt. Nem vagyok sem orvos, sem ápoló. Elképzelhető, hogy teljességgel tévesen értékeltem ezt a bizonyos műtétet. Nem voltam bevonva, és nem is tettem úgy, mintha érteném, mi mindent művelt a beteg felnyitott mellkasában.

Nem hagyatkoztam másra, csak a tapasztalataimra. Sok száz műtétet néztem már végig, és több tucat olyat is láttam már, mint amilyenre dr. Chao készült. Amikor a pácienst begurították a műtőbe, és megfigyeléseimet összevethettem mindazzal, amelyeket a kórelőzményéből kiolvashattam, az ösztöneim azt súgták, hogy a jó doktor szériája, amely szerint nincs szüksége egy magamfajtára a műtőben, hamarosan megszakad.

Hogy igazságos legyek hozzá, hat óra hosszan meglehetősen hozzáértően cáfolt rám.

De a hetedik órában a páciens szervezete ráerősített arra a vélekedésre, hogy a hozzáértésnek is van határa, ha történetesen egy beteget sem a gyógyszerek, sem a műszerek nem képesek már sokáig életben tartani. A páciens elkezdett rosszul reagálni a narkózisra. Majd görcsök kezdték rángatni a testét. Aztán pedig világossá vált, hogy a beteg, amint az néha előfordul nyitott szívműtéteknél, sztrókot kapott.

Mindez öt perc leforgása alatt történt.

Amennyire avatatlan szemmel meg tudtam ítélni, dr. Chao jó sebész volt. Ügyesen bánt a szikével, jól boldogult a mellkasban, és ha kicsit szigorúan is, de jól bánt a csapatával. De pár perc után ez már nem róla és a nyilvánvaló tehetségéről szólt. Hanem arról, hogy bárki, bárhol képes lenne-e megmenteni a beteget a fenyegető haláltól.

A felfordulás öt perce alatt ugyanazt csináltam, mint az ezt megelőző hat órában: csendesen álldogáltam, pont olyan észrevehetetlenül, ahogyan azt dr. Chaónak megígértem. A különbség csak az volt, hogy már nemcsak álltam, hanem várakoztam. Vártam a jelre, amelyik azt mondja, ideje közbelépni.

Nyugodtan várakoztam. Már nem tart soká.

Egy perccel később a műtősnő, Jenny Soto, felém pillantott. Ez a pillantás szinte bizonyosan ösztönös volt, úgy is mondhatnánk: önkéntelen. De ettől még nekem szóló jelzés is volt egyben. Egy műtőben senki sem néz rám, soha nem néznek a szakmámbéliekre – egészen addig a pillanatig, ameddig tökéletesen bizonyossá nem válik, hogy szükségük lesz ránk.

Soto rám nézett, és én tudtam. Itt az idő.

Odaléptem a műtő egyik tárolóasztalához, ahhoz, amelyiken az én műszerem feküdt. A műszer vagy negyvenöt centiméter hosszú volt, vékony és ívelt, lefóliázva, hogy a használat előtti utolsó pillanatig steril maradhasson. Mellette, ugyancsak lefóliázva, egy sűrített nitrogént tartalmazó patron hevert, és egy apró kapszula, amelyet egyszerűen csak töltetnek hívtunk. Az összes általunk használt elnevezés olyan semleges volt, amennyire az csak emberileg lehetséges. Megfogtam a műszer darabjait, az asztal tetejére tettem őket, és elkezdtem lehántani róluk a fóliát.

Mögöttem a műtőben nagyon felgyorsultak az események, ahogyan dr. Chao és a csapata küzdeni kezdett a beteg életéért. A páciens szemlátomást más véleményen volt a dologról. Hallottam a műszerek zörgését, ahogy a test meg-megrándult a műtőasztalon. Hogy a korábbi, az altatószer által okozott roham lecsengéseként rándulnak-e össze egyszer-egyszer még az izmai, vagy a sztrók következményeként, azt nem tudtam volna megmondani. Megfordultam, kezemben a már teljesen összeszerelt műszerrel, és pár percig figyeltem a többieket. Azután, amikor az idejét éreztem, odaléptem a műtőasztalhoz.

Dr. Chao látta, hogy jövök, és nem volt boldog.

– Tűnjön el innen!

– Engedje el, doktornő!

– Takarodjon a műtőmből!

– A betege már menthetetlen, dr. Chao. El kell engednie.

– Azt mondtam, takarodjon!

– Doktornő, ameddig maga nem engedi el, nem tudom a munkámat végezni.

– Nincs szükségem arra, hogy maga a kurva munkáját végezze!

– Dr. Chao – szóltam olyan finoman, amennyire csak tudtam –, ez nem magáról szól. És épp megöli a betegét.

Dr. Chao elkáromkodta magát, és távolabb lépett a műtőasztaltól. Egy pillanatig süket csönd volt. Azután káromkodott még egyet, és belerúgott egy tárolóasztalba. A rázkódástól összekoccantak a műszerek.

Azután a sebész visszafordult, és szembenézett a csapatával.

– Ennyi volt – jelentette ki, és a faliórára nézett. – A pácienst menthetetlennek ítélem, 15:13-kor, délután 3:13-kor.

– Köszönöm, doktornő – mondtam. Majd az aneszteziológusra, dr. Osirióra néztem. – Kérem, távolítsa el a csöveket a szájából és a torkából!

Megtette.

Soto műtősnő felé biccentettem.

– Maga asszisztál. A többieket arra kérem, lépjenek hátra.

Soto a műtőasztal mellett maradt. Mindenki más hátralépett.

Újra Sotóra néztem.

– Csinált már ilyet korábban?

– Igen, természetesen.

– Akkor gyors lesz. Nyissa ki a szájat, kérem!

Soto odanyúlt, és finoman kinyitotta a férfi száját, amely ernyedt volt, és leginkább élettelen.

– Elmozdítsam a nyelvet az útból? – kérdezte.

Megráztam a fejem.

– Nem fog számítani. – Úgy helyezkedtem, hogy a legjobban hozzáférjek, majd becsúsztattam az applikátort a páciens szájába, és a végét megtámasztottam a lágy szájpadon. Az applikátor közelebbi végét megtámasztottam az alsó állkapcson, hogy legyen egy kis nyomaték. Felnéztem Sotóra.

Bólintott, és egyet hátrébb lépett.

– Beküldöm a töltetet – jelentettem be, és megnyomtam egy gombot, hogy előkészítsem a nitrogénpatront. Az újabb applikátorok már automatikusan végzik az eljárást, az egészet egy telefonos app intézi, de én jobban szeretem kézzel vezérelni az eseményt. Vártam öt másodpercet, hogy a kapszula is élesre álljon, majd megint megnyomtam a gombot.

Az applikátor nitrogénpatronja felszisszent, és a kapszulát a lágy szájpadon keresztül egyenest a páciens agyába lőtte. Két másodperccel később az applikátor csippant egyet, jelezve, hogy megkapta az adatokat a kapszulától, megerősítve, hogy az mélyen beágyazódott az agyba.

– Aktiválom a töltetet – mondtam, és harmadjára, egyben utoljára is megnyomtam a gombot.

Az aprócska töltet felrobbant a páciens agyában, és azonnal végzett vele.

Szándékosan és céltudatosan megöltem egy embert. Én voltam a halálának a közvetlen oka és előidézője.

Ez vagyok én. Ez a munkám.

Irányító vagyok.

Soto visszajött a műtőasztalhoz.

– Még mennyi idő kell?

Már épp nyitottam a számat, hogy válaszoljak, amikor a beteg eltűnt. Csak egy pukkanás volt, ahogy a levegő beáramlott a térbe, amelyet az előző pillanatig még egy test foglalt el. Csak az tűnt el. Minden más – az intubációs csövek, a katéterek, az intravénás tűk, a vékony műtőslepedők, amelyekbe becsavarták a testet – visszahullott a műtőasztalra.

Nyolc éve csinálom ezt, de még mindig fura.

Elővettem a mobiltelefonom, és tárcsáztam.

Dr. Chao, aki méterekre állt tőlem, majd felrobbant a dühtől.

– Megmondtam, hogy a műtőben tilos a mobiltelefon!

Ránéztem.

– Doktornő, minden tisztelettel, ez már aligha számít bármit is.

Dr. Chao arca eltorzult, és a doktornő kiviharzott a műtőből. Mindenki más bent maradt.

– Ügynökségi visszakeresés – szólalt meg a hang a telefonban.

– Tony Valdez – jelentkeztem be. – 1717-es irányító.

– Hallgatom.

– Megerősítést kérek egy kliensre. A neve Allen Ostergard. Körülbelül egy perce irányítottam haza.

– Kérem, tartsa a vonalat! – Egy kattanás, és halk dzsesszzene szólt a telefonból.

Sotóra néztem.

– Várakoztatnak.

– Ez gyakran történik?

– Általában kell pár perc, hogy megerősítsék a célba juttatást.

Soto bólintott. Úgy tűnt, érti.

A hang újra megszólalt a telefonban.

– 1717-es irányító!

– Igen?

– Megerősítem, hogy az ügyfelet sikeresen elirányította. Otthon van, éber, öntudatánál van, és pihen. Gratulálok a sikeres végrehajtáshoz.

– Köszönöm. – Bontottam a vonalat, és a csapat maradékához fordultam. – A páciens túlélte. Remekül érzi magát. Azt tippelem, nemsokára viszontlátják.

Soto mosolygott.

– Talán nem akkor, amikor dr. Chao lesz az ügyeletes sebész.

Visszamosolyogtam.

– Nem, talán nem.

Pár perccel később mindannyian elhagytuk a műtőt, én pedig megkerestem magamnak a személyzeti étkezdét. Ugyan nem tartozom a szorosan vett kórházi személyzethez, de a sikeres irányítás után úgy éreztem, megérdemlek egy csésze kávét. És kellett egy hely, ahol elintézhetem a papírmunkát.

Ahogy kiöntöttem magamnak a kávét, Sheila Reeves lépett be a helyiségbe egy másik nővel.

Rámosolyogtam.

– Megnyugodhat. A beteg túlélte a műtétet, bár nem egészen úgy, ahogy akár ő, akár dr. Chao remélte.

Nem viszonozta a mosolyomat. Csak rám mutatott, és a másik nőre nézett.

– Ő az – mondta neki, rám nézett, és távozott.

– Tony Valdez? – kérdezte a másik nő.

– Személyesen.

– Nona Langdon nyomozó vagyok a chicagói rendőrségtől. – Megvillantotta a jelvényét, nem mintha meg tudtam volna különböztetni egy igazit egy olyantól, amelyet egy jelmezboltból lehet szerezni.

Az ajtóra néztem, amelyen keresztül Reeves épp az imént távozott, majd vissza Langdonra.

– Arról az irányításról lenne szó, amelyet az előbb hajtottam végre?

– Egy kicsit.

– Nézze, értem én. Dr. Chao a sebészgúnyájában kicsit a szívére vette a dolgot, de minden pontosan úgy zajlott, ahogyan az a nagykönyvben meg van írva. Megkérdezhet bárkit a műtőcsoportból. Kezdve, mondjuk, Sotóval, a műtősnővel.

– Nem erről szeretnék beszélni, Mr. Valdez.

– Maga mondta, hogy az irányításról akar beszélni.

– James Albertről szeretném kérdezni, az irányítóról, akit helyettesített.

Pislogtam.

– Rendben. Mi van Jimmyvel?

– Eltűnt, Mr. Valdez.

– Micsoda?

– Amikor a felesége hazaért, feltörve találta a házukat. Odabent dulakodás jelei voltak, és a szőnyegen vér. Egyelőre úgy gondoljuk, hogy Mr. Albert vére.

– Jézusom!

– Beszélt ma Mr. Alberttel?

– Hát persze. Felhívott, hogy ugorjak be helyette.

– Úgy gondoljuk, maga volt az utolsó ember, aki beszélt vele, mielőtt eltűnt.

– Jézusom! – csúszott ki megint a számon.

Belekortyoltam a kávémba, és elfintorodtam.

Langdon észrevette a grimaszt.

– Milyen a kávé?

– Pocsék.

– Tudok egy helyet, ahol nyugodtan beszélgethetünk. Ígérem, ott a kávé is jobb. Jöjjön! Az első kört én fizetem.

MÁSODIK FEJEZET

– MIÓTA ISMERI James Albertet?

Letettem a kávémat, és Langdon nyomozóra néztem. A kórháztól egysaroknyira délre, a North St. Clair utcában ültünk, egy kávézó teraszán – ami annyit tett, hogy a kávézó elkerítette a járda egy részét a saját használatára.

– Jimmy – feleltem. – Rühelli, ha Jamesnek hívják.

– Szóval eléggé ismeri, hogy ezt tudja róla.

– Bárki, aki több mint öt perce ismeri, tudja ezt róla. Konkrétan ez volt az első dolog, amit nekem elmondott magáról.

– És mikor mondta ezt az első dolgot?

– Amikor elkezdtük az irányítóképzést. Nagyjából nyolc éve.

– Maguk akkor az első irányítók közül valók?

– Mi voltunk a második csoport itt Chicagóban, igen.

– Jóban vannak?

– Baráti a viszonyunk – feleltem.

Újra felemeltem a csészét, és megfújtam a kávémat.

Langdon még hozzá sem nyúlt a saját csészéjéhez.

– Pontosan mit ért azalatt, hogy „baráti”?

– Voltam már nála, és ő is volt nálunk. Ismerem a feleségét. Ismeri a feleségemet, pontosabban a volt feleségemet, mert elváltunk. Jártunk együtt bowlingozni. Ilyesmi.

– Baráti, de nem túl szoros.

– Igen, lehet így mondani.

Kortyoltam egyet a csészémből.

– Akkor miért magát hívta, hogy ugorjon be helyette a kórházban?

– Nincs semmi személyes oka. Én voltam az ügyeletes.

– Elmagyarázná?

– Nos, maga is tudja, hogy mit jelent az, ha valaki ügyeletes.

– Általában tudom, mit csinál egy ügyeletes. Kérem, magyarázza el, hogy mit jelent ez a maguk szakmájában!

Egy busz gördült mellénk, és jókora zajjal fékezett le előttünk. Megvártam, míg továbbhalad.

– Az irányítók kórházakban dolgoznak. A biztosítótársaságok kapcsolatban állnak az Ügynökséggel, és gondoskodnak róla, hogy a magas kockázatú műtéteknél, mint amilyen például a mai is volt, mindig legyen tőlünk ott valaki. Egyébként gyakran vagyunk kirendelve a kórházakhoz, ha véletlenül szükség lenne ránk, mondjuk, a sürgősségi osztályon vagy valahol másutt.

– Értem.

– Szóval általában egy irányító egy darabig ugyanarra a kórházra dolgozik. Így egy kicsit egyszerűbb, és mindenki bekerül egy váltásba. Jimmy a Northwesternt csinálta már vagy három hónapja. Persze előfordul néha, hogy valakinek valami közbejön, és nem tud odaérni a műszakjára. Ilyenkor az az irányító megy, aki éppen ügyeletes. Ma ez én voltam. Jimmy felhívott, hogy megkérdezze, tudok-e jönni, és hogy megkaptam-e a beteg kórelőzményét.

– Magának nincs saját kórháza, amire dolgozik?

– Általában a Chicagói Egyetem kórházait csinálom, de most nincs rendszeres beosztásom. Így aztán ügyeletet adok. Olyasmi, mint a helyettesítő tanár.

– Hát igen, kivéve, hogy maga embereket öl.

– Visszajönnek – feleltem. – A legtöbbször.

Kortyoltam még egyet a kávémból.

Langdon hosszasan nézett.

– Na és milyen?

– Mi milyen?

– Embereket ölni.

Megvontam a vállam.

– Maga zsaru. Lőtt már le embert?

– Nem – felelte Langdon. – Még csak elő sem kellett vennem a fegyverem soha.

– De egyszer majd lehet, hogy kell.

– Bizonyára.

– És ezt hogy éli meg?

– Már nem annyira problémás, mint tíz évvel ezelőtt lett volna.

– Mert most már visszajönnek.

– Pontosan. A legtöbbször.

– Az ugyanaz.

– Lehetséges, hogy egy nap nekem fegyvert kell rántanom. Maga minden egyes nap, amelyet munkával tölt, embereket öl. Azért van különbség.

Elmosolyodtam, és letettem a csészémet.

– Ez kezd nagyon hasonlítani egy randevúra.

– Mire céloz?

– Sokat megyek első randira. Tudja, társkeresőzés. Randikra járok, és előbb-utóbb arra terelődik a szó, mivel foglalkozunk, mi a munkánk. És aztán kapok egy csomó kérdést a szakmámmal kapcsolatban. Az emberek megöléséről.

– És mit szokott ilyenkor mondani?

– Semmit. Inkább megmutatom ezt. – Belenyúltam a zsebembe, elővettem három aprócska tárgyat, amiket Langdon elé tartottam.

Ő hosszasan nézte őket.

– Feladom – mondta végül. – Mik ezek?

– Tízoldalú dobókockák. – Leraktam őket eléje.

– Maga tényleg három, tízoldalú dobókockával a zsebében mászkál?

– Igen. A legtöbbünk magánál tartja őket. Mert nagyon sokszor kell erre a kérdésre felelnünk. Vegye őket kézbe, kérem!

Megtette.

– És most?

– Játszani fogunk. Maga valaki, akinek irányítóra van szüksége. Az irányító fejbe fogja lőni magát. Ha három nullást dob, akkor halott. Ha bármi mást dobna, akkor öt másodperccel azután, hogy fejbe lőtték, újra materializálódik az otthonában, valószínűleg az ágyában. Teljesen pucéran, de ettől eltekintve tökéletes állapotban. – A dobókockákat tartó kezére mutattam. – Dobjon!

– Hat, kettő, egy.

– Túlélte. Dobjon még egyet!

– Kettő, kilenc, kilenc.

– Túlélte. Dobjon egy újat!

– Hat, öt, három.

– Még mindig él. Na még egyet!

– Mr. Valdez, én történetesen értek a valószínűségszámításhoz.

– Akkor érti, hogy mit akarok mondani. Amikor egy irányító a munkáját végzi, annak az esélye, hogy megöl valakit, igazából meglehetősen kicsi.

Langdon kinyújtotta a karját, hogy visszaadja a kockáimat.

– Azt mondja, hogy az esélye egy az ezerből.

Fogtam a kockáimat, és zsebre vágtam őket.

– Az Ügynökség ezt állítja.

– És mik a saját tapasztalatai?

– Már nyolc éve csinálom ezt. Több mint ezer embert irányítottam el. Inkább olyan ezernégyszázat-ezerötszázat. Mindannyian hazaértek, a legtöbbször az ágyukba, meztelenül.

– De mindig van egy kis esély, hogy valaki halott marad.

– Igen, van. És ezért léteznek az irányítók. Hivatalos engedéllyel, felelősségbiztosítással, kamarai tagsággal. Ráadásul át kellett esnünk egy rakás pszichológiai teszten, hogy lássák, tudjuk-e kezelni egy rosszul sikerült irányítás következményeit.

– Maga hisz ebben? Hogy mentálisan felkészült arra, hogy kezelje a tényt, hogy megölt valakit? Hogy valaki meghalt, konkrétan maga miatt?

Újabb busz érkezett, ittam egy kortyot a kávémból, és megvártam, míg elhajt.

– Tudja, mi történt, amikor először visszajött valaki?

– Nem igazán.

– A tagot Taylor Barnesnak hívták. A feleségével együtt elutaztak Izlandra, hogy megünnepeljék a házassági évfordulójukat, vagy valami ilyesmi. Elmentek sziklás helyre túrázni. A nőnek viszonya volt valakivel, nem akart már a férjével élni, de azt sem tudta, hogyan hozakodhatna elő a témával. Aztán amikor meglátta, hogy a férje egy szikla pereméről nézelődik, úgy döntött, hogy egyszerűbb lelökni a szikláról, mint belemenni egy kínos beszélgetésbe. A fickó átesett a peremen, zuhant vagy hatvan métert, becsapódott a kövekre, és a következő, amire emlékezett, hogy otthon van, Glendale-ben, Kaliforniában, és azon agyalt, hogy mi a fészkes fene történhetett.

– Ez jó kérdés.

– Ez nagyon jó kérdés. Tudta, hogy a felesége lökte le a szikláról, tudta, hogy lezuhant, tudta, hogy meghalt, és mégis, otthon volt a saját lakásában, Dél-Kaliforniában. És nem halt meg, hanem csak teljesen össze volt zavarodva. Felhívta a 911-et, és bejelentette a saját meggyilkolását, Izlandon. Amitől mindenki más is teljesen összezavarodott, beleértve a feleségét is.

– Egészen addig, ameddig nem történtek hasonló esetek mindenfelé.

– Így, így. Az Egyesült Államokban naponta olyan negyven-ötven gyilkosság történik, és egyszer csak azok az áldozatok… már nem haltak meg többé. Pontosabban egyszer csak meghalnak, de utána felbukkannak otthon, meztelenül és teljesen kiakadva. Az a bomba, amelyik Athénban robbant fel, nyolcvan turistával végzett a Parthenonnál, és egy kivételével mind a saját országában találta magát. Afganisztánban több százan haltak meg egy kabuli támadásban, és mindenki a saját otthonában bukkant fel pár másodperccel később, anyaszült meztelenül. És a végén valaki észrevette a mintázatot.

– Valakinek meg kell ölnie az illetőt, hogy az visszajöjjön.

– Pontosan. – Intettem a pincérnek, hogy hozzon még kávét. – Ha természetes halállal hal meg, akkor halott is marad. Ha öngyilkos lesz, akkor is. Ha véletlenül lezuhan egy liftaknába, vagy beleejti a rádióját a fürdővizébe, akkor neki csöngettek. De ha valaki belelöki abba a liftaknába, vagy valaki más dobja bele a rádiót a kádba, akkor vissza fog jönni. Ezer esetből kilencszázkilencvenkilencszer.

– Rendben – mondta Langdon. – De hogy jön ez ahhoz, hogy maga mentálisan fel van készülve arra, hogy embereket öljön?

A pincér odaért a friss kávéval.

– Csak a gyilkosságok áldozatai jönnek vissza – emeltem fel a csészémet. – Senki más. Kivéve, ha az irányítók is benne vannak. – A kórház felé intettem. – Pont most irányítottam haza egy hetvennyolc éves férfit, mert épp készült meghalni a műtőasztalon. Nem sikerült jól a műtét. Nem kizárt, hogy a sebész végül meg tudta volna menteni, de milyen áron? A páciens szervezetét akkora trauma érte, hogy gyakorlatilag kizárt, hogy a beteg valaha is visszajusson a műtét előtti állapotba, már ami az életminőségét illeti. Emberi roncs lett volna, a biztosítását teljesen fel kellett volna élnie, még a családja is belerokkant volna, mire kifizeti a kórházi költségeket meg az utána beeső számlákat. Ha emberünk egyáltalán túléli.

Langdon elmosolyodott.

– Látom már, mire akar kilyukadni.

– Akkor ossza meg velem!

– Elmesélte ezt a pokoli forgatókönyvet, és most az a rész következik, hogy maga egy vonzóbb alternatívát ajánl.

– Eltalálta. Én elirányítom a pácienst. Igen, van egy kis esélye annak, hogy meghal, de sokkal valószínűbb – épp, mint ahogy ebben az esetben is történt –, hogy otthon köt ki.

– Szétnyitott mellkassal és operációra feltárt szívvel.

Megráztam a fejem.

– Nem, mert a traumák közvetlenül az irányítás előtt érték a beteg testét. A páciens ebben az esetben már otthon van, egyetlen vágás nélkül. Még mindig szüksége van egy szívműtétre, sikeres beavatkozás nélkül szerintem valószínűleg meghalna. De ha újra kés alá fekszik, a sebésznek nem kell az előző műtét maradványait kerülgetnie. Tiszta lappal indul. Ráadásul tudni fogják, hogy mi ment félre korábban, és ezzel számolhatnak a következő alkalommal.

– Maga azt állítja, hogy azért van mentálisan felkészülve erre a munkára, mert az életeket meghosszabbítja, és nem elveszi?

– Nem. Azért vagyok mentálisan felkészülve erre a munkára, mert akárki is veszi igénybe a szolgálataimat, az már eleve haldoklik. Én javítom az esélyeit a túlélésre. Ha mégis meghal, az nem azért hal meg, mert nem adtam nekik egy jobb esélyt az életre.

– Szóval nem a maga hibája lesz.

– Nem terhel több felelősség, mint egy orvost, ha egy súlyosan sérült páciens mégis meghal a műtőasztalon.

– De egy orvos az élet megmentésén dolgozik.

– Pont, mint én.

Belekortyoltam a kávémba.

Langdon figyelte, ahogy iszom.

– És ez működik?

– Micsoda működik?

– Ez a fajta ideológia.

– Eddig működött.

– De eddig még nem veszített el senkit.

– Nem – ráztam meg a fejem.

– Ismer egyáltalán olyan irányítót, aki már veszített el pácienst?

– Persze. Két volt csoporttársammal már előfordult.

– Ők hogyan birkóztak meg vele?

– Az egyikük kilépett – feleltem. – Utoljára azt hallottam róla, hogy elment dolgozni egy árvaházba Mexikóban, vagy valami ilyesmi. A másik csoporttársam teljesen jól feldolgozta. A legtöbbször a Mercy kórházban dolgozik.

– És mi a helyzet Jimmyvel?

– Úgy érti, veszített-e már el pácienst?

– Igen.

– Tudtommal nem.

– Elmondta volna magának?

– Talán nem. Ha egy kórházban történt volna, akkor jelentést kellett volna írnia annak a biztosítónak, amelyik megbízta az Ügynökséget, és maga lekérhetné ezt a jelentést a Szabad Információelérési Törvénynek megfelelően. Az Ügynökség állami szervezet. Kötelező kiadniuk magának. Ez persze nem jelenti azt, hogy Jimmy nekem is beszélt volna róla, és én nem kérdeznék rá.

– És ha ez egy magánmegbízatás volt?

– Úgy érti, hogyha közvetlenül dolgozott volna egy ügyfélnek, és nem az Ügynökségen vagy egy biztosítótársaságon keresztül?

– Igen. Amennyire tudom, ez megtörténik néhanap.

– Persze. De arról biztosan nem tudnék.

– Miért nem?

– Mert ez egyfajta szürkezóna, már ami a törvényességet illeti.

– Magának vannak magánügyfelei?

– Az „egyfajta szürkezóna, már ami a törvényességet illeti” megfogalmazás melyik része nem volt érthető?

– Nekem nyugodtan elmondhatja. Bizalmasan fogom kezelni.

Megemeltem a csészém Langdon felé.

– Nagyon köszönöm a kávét, de ennyire nem vagyok olcsó. Sem ostoba.

– Ez tiszta beszéd – felelte Langdon. – Ki tudhat arról, hogy Jimmynek van-e magánügyfele?

– Talán Katie. A felesége. Beszélt már vele?

– Csak röviden – bólintott Langdon. – Megkérdeztük, tud-e olyanról, aki ártani akarna a férjének. Nem jutott senki az eszébe.

– Megkérdezhetné még egyszer. Lehet, hogy azt gondolta, hogy maga olyanok után érdeklődik, akik talán haragszanak Jimmyre, és nem valamelyik magánügyfelére.

– Elmondaná nekünk?

– Talán igen. Jimmy nem helyeselné, de Jimmy most nincs itt.

– Eljönne velem?

– Megkérdezni Katie-t?

– Igen.

– Miért?

– Maga ismeri a férjét. Maga ismeri őt is. Talán segít.

Megráztam a fejem.

– Nem tartom jó ötletnek.

– Miért nem?

– Nem vagyok zsaru, és nem tudom, be akarok-e vonódni ebbe az ügybe.

– A barátjáról van szó.

– A kollégámról, akivel baráti a viszonyunk. Ez nem teljesen ugyanaz.

– Van más oka is?

– Több időbe telne elmesélni, mint amennyink van.

Langdon elmosolyodott.

– Nagyon finoman fejezi ki, hogy a mi kis randevúnknak vége.

– Vár egy csomó papírmunka. És utána vannak még más tennivalóim is a naptáramban.

– A többi randijához képest ez milyen volt?

– Nem rossz. Az alapok nagy részét végigvettük. De a munkám teológiai aspektusaiig nem jutottunk el.

– A munkájának vannak teológiai aspektusai?

– A legtöbb randevúmon megkérdezik, nem gondolom-e, hogy a meggyilkolt emberek visszatérése bizonyítja Isten létét.

– Ez egy elég komoly kérdés egy első randira.

– Nekem mondja?

– Merő kíváncsiságból, erre mit szokott válaszolni?

A hátam mögül fékcsikorgás hallatszott, aztán egy tompa puffanás, mint amikor valami nagyobb és puhább dolog talál el valami keményet. Végül valaki felsikított. Langdon és én is a hangok felé kaptuk a fejünket.

Húszméternyire egy busz állt, szélvédője jókora felületen betörve, a pókhálóminta közepén szétkenődött vérnyomok. A busz előtt pár méternyire egy nő hevert az aszfalton.

Mindketten felpattantunk az asztal mellől, és a nő felé szaladtunk.

A kék ruhás buszvezetőnő már kiszállt a járműből, mentegetőzve tárta szét a karját, ahogy közeledtünk feléje.

– Lelépett a busz elé! – kiabálta. – A fedélzeti kamera is felvette! Próbáltam megállni, de már nem tudtam!

– A magáé – mondtam Langdonnek, aki bólintott, és a kék ruhás nő felé indult. Én a földön heverő mellé térdeltem le, és felmértem az állapotát.

A sérült úgy festett, mint akit bal oldalán talált el a busz, ami egyébként megfelelt annak, ahogy kilépett elé. A bal karja péppé zúzódott, kilátszott vagy a sing- vagy az orsócsontja, de nem volt meg a képzettségem, hogy el tudjam dönteni, pontosan melyik. A koponyája a bal halántéka felett szintén betört, és be is lapult, valószínűleg ez hagyta azt a pókhálómintát a busz szélvédőjén. Felpillantottam, körülnéztem az utcán, és meg is találtam, amit kerestem: egy repedt kijelzőjű mobiltelefont. A kijelző még mindig be volt kapcsolva, és látszott rajta a félig megírt szöveg.

– Idióta – morogtam magamban.

– Hogy van? – lépett oda Langdon hozzám.

A buszvezetőnő ott állt a busza mellett, tanácstalanul, hogy most mit is kellene csinálnia.

– Még él, de már nem sokáig – feleltem. – Többszörös csonttörés, komoly koponyatrauma, a légzése alapján szerintem a tüdeje is kilyukadt, és biztosan van belső vérzése.

– Van magának képesítése egyáltalán egy ilyen helyzetértékelésre?

– Az irányítókat elsősegélynyújtásra is kiképzik a felkészítéskor. Én tavaly újítottam meg a minősítésemet. Egyébként meg nézzen rá.

– A kórház itt van egysaroknyira.

– Addig nem marad életben.

– Akkor mit akar csinálni?

– Adja ide a fegyverét!

Langdon csak pislogott.

– Egy lófaszt!

– Komolyan mondom.

– Dehogy adom oda a fegyverem, Valdez! Ezért kirúgnának.

Megráztam a fejem.

– A fegyveres testületek tagjai számára engedélyezett, hogy segítsenek az irányítóknak. Magát védi a törvény. Adja ide a pisztolyát!

– Nem adom.

– Nézze, Langdon, neki már nincs sok hátra. Ha nem adja ide a pisztolyát, másféleképpen kell elirányítanom. Itt és most csak a kézi módszer lehetséges. Szóval ha azt akarja, hogy itt fojtsam meg a szerencsétlent az utca közepén, hát rendben van. De a pisztolya gyorsabb lenne. És könyörületesebb.

Langdon egy pillanatra elgondolkozott.

– Velem jön Katie Alberttel beszélgetni.

– Mi van?

– Én odaadom magának a pisztolyom, maga meg eljön velem Katie Alberttel beszélgetni, amikor itt végeztünk.

– Maga most konkrétan alkudozik velem, bassza meg? De frankón?

– Ez az ajánlatom.

– Jézusom! Legyen! Na adja már ide azt a kurva pisztolyt!

Langdon elővette a tokjából a kézifegyverét, és felém nyújtotta. Ellenőriztem, és megnéztem, mi hol van rajta. Azután felálltam és körülnéztem.

– A nevem Anthony Valdez, irányító vagyok, érvényes engedéllyel és felelősségbiztosítással Illinois államban – jelentettem be hangosan az addigra már észrevehető méretűre gyűlt tömegnek. – Úgy ítélem meg, hogy ez a nő halálközeli állapotban van. Mivel nem képes válaszolni, Illinois állam törvényei alapján feltételezem, hogy a beleegyezését adja abba, hogy biztonságosan és humánusan elirányítsam. Mindannyian végignézhetik és rögzíthetik az eseményt, de kérem, vegyék figyelembe, hogy éles lőszert fogok használni! – A tömegből néhányan hátrébb léptek az utolsó mondat hallatán. De senki nem ment el.

Letérdeltem, Langdon pisztolyának csövét a földön heverő nő halántékához illesztettem, és tüzeltem.

A nő teste összerándult, és nem mozdult többet.

Csend lett, szó szerint halálos csend.

Majd a beáramló levegő ismerős, halk pukkanása, és a nő nem volt sehol.

Szórványos taps érkezett a tömegből, ahogy pár embernek leesett, hogy a baleset áldozata életben maradt. Aztán a közönség elkezdett szétoszlani.

Visszaadtam Langdonnek a fegyverét, mire leellenőrizte, és elrakta a tokjába. A balesetet szenvedett nő véres ruháira mutattam: az utcán hevertek, mint nem olyan régen még a gazdájuk.

– Keresse meg bennük az iratait!

– Csak maga után.

– Maga itt a rendőr.

– Igen, az vagyok, és most írhatok egy jelentést, mert elsütötték a pisztolyom.

– Isten hozta a klubban. Nekem is írnom kell erről egy jelentést, és még ott van a másik, a kórházi irányítás, arról is kell. Szóval most épp nem tudom sajnálni.

– De azért még a szaván fogom. Megígérte, hogy eljön velem Katie Alberthez.

– Jó nagy szemétség volt magától, hogy megígértette velem.

Langdon bólintott.

– Hát, ha ez segít abban, hogy megtaláljuk Jimmy Albertet, akkor együtt tudok élni vele.

Zaj támadt az utcán. A baleset áldozatának a telefonja volt, hangosan elkezdett csörögni a földön. Mindketten csak bámultuk, hosszú másodpercekig.

– Nem akarja felvenni? – kérdeztem Langdontől.

A nő nagyot sóhajtott, és elindult, hogy felvegye a telefont.

HARMADIK FEJEZET

– JÓL ÉRZI MAGÁT? – kérdezte Langdon, ahogy ott álltunk a bérház előtt. Ebben a házban lakott Jimmy Albert a feleségével, és arra vártunk, hogy beengedjen bennünket.

– Rendben vagyok – feleltem.

– Egy kicsit feszültnek látszik.

– Általában nem kísérgetek zsarukat, amikor azok mennek emberekkel beszélgetni.

– Igen, de mintha nem pont ettől lenne feszült. Ez valami más lesz.

– Mondtam már, hogy ez bonyolult.

A zár felberregett, jelezve, hogy Katie beengedett bennünket. Langdon megragadta az ajtókilincset, hogy kinyissa a kaput.

– Lefeküdt vele, vagy mi?

– Hogy mi van?

– Jimmy Albert felesége. Szokott szexelni vele?

– Nem.

– Pedig ez megmagyarázná, mitől ilyen feszült.

– Nem erről van szó.

– Biztos benne? – Langdon fogta a kaput, hogy bemehessek rajta.

– Azt hiszem, emlékeznék rá, ha Katie szeretője lennék – jegyeztem meg epésen, és beléptem a lépcsőházba.

– Az biztos, az viszont nem, hogy el is mesélné nekem.

– Maga a zsaru. Ki kellene szúrnia, hogyha hazudok.

Langdon is belépett a lépcsőházba.

– De az is lehet, hogy maga jól tud hazudni.

– Ezt a véleményt alakította ki rólam?

– Nem, de ez jelentheti azt is, hogy ügyesebb hazudozó, mint azt gondoltam.

Felgyalogoltunk a lépcsőn a harmadik emeletre, ahol Katie Albert már várt ránk.

A lakásuk ajtajában találkoztunk, és amikor meglátott, elsötétedett az arca.

– Hát ez meg mit keres itt? – kérdezte Langdont.

– Úgy gondoltam, a segítségemre lehet – felelte a nyomozó. – Valaki, akinek ugyanaz a hivatása, mint a férjének, talán észrevesz olyan dolgokat is, amelyek felett én átsiklanék.

Katie rám pillantott.

– Aha.

– Jobban szeretné, ha Mr. Valdez kint várakozna, ameddig mi beszélgetünk?

Katie pár másodpercig hallgatott, mielőtt válaszolt volna.

– Nem.

Kinyitotta a bejárati ajtót, és beengedett bennünket. Végigment az előszobán, hátra a konyhába, nem is figyelte, hogy követjük-e. Langdon sokatmondóan pillantott rám, „erről még el fogunk beszélgetni, ebben biztos lehet” – jelezte a pillantása. Vállat vontam. Végigmentünk az előszobán, el a nappali mellett, amelyben még látható volt a felfordulás, még mindig ott sötétlett a vér a padlón és a szőnyegen. Egy pillanatra elgondolkodtam, vajon ki tudják-e szedni valaha is a vérfoltot a szőnyegből.

A konyhában Katie a csap mellett állt meg, és megfogott egy csészét.

– Megkínálhatom egy kávéval, nyomozó? – kérdezte Langdont.

Teljes mértékben tisztában voltam vele, hogy ebből a körből kihagyott.

– Köszönöm, nem – felelte Langdon. – Nem akarjuk sokáig feltartani.

– Tudnak már valamit Jimmyről?

– Még nem, de a kollégáim jártak az Ügynökségnél. Azon dolgozunk, hogy összeszedjük a férje hivatalos megbízatásait és ügyeleteit, hogy lássuk, van-e ott valami. És bizonyára jártak itt egyenruhás rendőrök végigkérdezni a lakóközösséget arról, hogy mit láttak, mit tapasztaltak.

– Találkoztam velük.

– Azon dolgozunk, hogy megtaláljuk a férjét, asszonyom.

– Köszönöm.

– Igazán nincs mit. – Langdon felém biccentett a fejével. – Mielőtt idejöttünk volna, elbeszélgettünk Mr. Valdezzel a szakmájuk közös dolgairól. Beszélgettünk a hivatalos, ügynökségi megbízatásokról, és arról is, hogy vannak magánügyfelek.

Katie felhorkant.

– Na igen. Tony tudna mesélni azokról.

Langdon rám nézett. Üres tekintettel viszonoztam a pillantását.

– Azon gondolkodtam, tudott-e ön arról, hogy volt-e a férjének magánügyfele vagy nem hivatalos megbízatása mostanság? – fordult vissza a nyomozónő Katie felé.

– Régebben volt néhány – ismerte el Katie. Felém bökött. – Párat ez a jómadár szerzett neki. Ritka szaros melókat, mindenféle hátborzongató népeknek. Hozta a pénzt, de megmondtam a férjemnek, hogy fejezze be egyszer és mindenkorra.

– Mi volt ennek az oka, Mrs. Albert?

– Az éjszaka közepén csöngettek fel, mert épp szükségük volt Jimmyre mindenféle munkákhoz. Kicsempészték, aztán meg csak reggel hatkor került elő, és nem mondhatta el, merre járt. Egyszer itthon voltam én is, amikor egy ilyen seggfej hazahozta, és feljött a lakásba, hogy kifizesse. Csupa gyűrött százdollárossal. Aztán rám nézett, és azt mondta Jimmynek, hogy én leszek az első, akit hazavágnak, ha a férjemnek valaha is eljárna a szája arról, hogy mire készülnek. Akkor kértem meg, hogy szálljon ki. Bármennyi pénzt keres is vele, ennyit nem ér.

– Szóval voltak olyanok, akik ártani akarhattak a férjének?

Katie megrázta a fejét.

– Ennek már jó pár éve.

– És a férje azóta nem vállalt sem különmegbízatásokat, sem magánügyfeleket.

– Nem. Tudtommal nem.

– Nem állt pluszpénz a házhoz. Nem voltak gyanús távollétek. Senki sem csöngetett fel az éjszaka közepén.

– Nem, semmi ilyesmi nem történt.

– Biztos benne?

Katie arca eltorzult.

– Nem, természetesen most már nem vagyok biztos benne. – Felém bökött. – Kérdezze meg ezt a nyomorultat itt! Ha valaki tudhatja, hogy Jimmy valahol fusizik, akkor ő biztosan. Eleve tőle szerezte az ilyen melókat.

Langdon rám nézett.

– Semmit sem tudok arról, hogy Jimmy mostanság mivel foglalkozott – mentegetőztem.

– De régen tudtál – szúrta oda Katie. – Te, Jimmy meg az a rohadt „bowlingcsapatod”, Tony.

– Annak már ezer éve, Katie.

– A lófaszt! – A kávéscsészéjét a konyhapultra csapta. – Szemét gazember vagy! Mindig is az voltál! És most talán pont azért ölték meg Jimmyt, amibe te rángattad bele.

– Katie, tiszta vagyok. Ugyanakkor szálltam ki a rázós bulikból, amikor te parancsoltál rá Jimmyre. Tudom, hogy nem hiszel nekem, tudom, hogy nem akarsz hinni nekem, de attól még ez az igazság. Ha Jimmy belekeveredett valamibe, akármi is legyen az, ahhoz a világon semmi közöm.

Katie felkapta a kávéscsészét a pultról, és felém hajította. Kávé repült a levegőben. Lekaptam a fejem, hogy elkerüljem a csészét, és kávécseppek hullottak a nyakamba.

– Te voltál az, aki először belerángattad! – kiabálta Katie. – Te voltál az, aki ezt a szart ideborítottad a küszöbünkre! És ígérek én valamit neked, Tony! Ha Jimmynek egy haja szála is meggörbül, mert belekeveredett valamibe miattad, ha végül holtan találjuk, imádkozz, hogy ne lássalak meg egy zebrán, miközben vezetek! Mert esküszöm, hogy még a kurva járdára is fel fogok hajtani, hogy kinyírjalak.

– Nem tudná megölni – vetette közbe Langdon, miután Katie fenyegetése elsuhant a levegőben. – Legalábbis nem véglegesen.

– Nem – értett egyet Katie. – De mocskosul fájna neki.

•••

– Na, meséljen! – szólított fel Langdon.

– Ez bonyolult.

– Ez nekem is átjött. De azért csak magyarázza el!

Egy görög étteremben ültünk a Damenen, közel Alberték lakásához. Két perccel zárás előtt estünk be, és a tulajdonos a vendéglátósok egyezményes jelével adta a tudtunkra, hogy „a konyha már zárva”. Langdon megvillantotta a rendőrjelvényét, rendelt két kávét, és egy bokszra mutatott. A tulaj sóhajtott egyet, bólintott, kihozta a kávékat a bokszba, és tovább pakolta az étterem felszerelését.

Ide-oda forgattam a bögrémet a kezemben.

– Nem gondoltam volna, hogy Katie még ennyire zabos rám.

– Szerintem ez nem igaz. Különben nem tiltakozott volna olyan elszántan, hogy eljöjjön velem. Biztos vagyok benne, hogy maga tudta, Katie még mindig dühös lesz magára, sőt, megpróbálja magát hibáztatni.

– Igen, elismerem.

– És igaza volt?

– Mármint abban, hogy ez az én saram lenne?

– Igen.

– Nem volt igaza.

Langdon szúrósan nézett rám.

– Valószínűleg nem – engedtem végül.

– Azt hiszem, a legjobb lenne, ha most visszamennénk az elejére, és elmagyarázná nekem ezt a dolgot.

– Azt mondtam már, hogy a magánmegbízatások egyfajta szürkezónában vannak, már ami a törvényességet illeti.

– Igen, említette.

– Hát, az a helyzet, hogy vannak világosabb szürkék meg sötétebb szürkék.

– Mondjon példákat! Kezdjünk valami világosszürkével!

– Például elvállalok egy melót egy filmes stábnak itt a városban. Csináltam már ilyesmit. Egy bonyolult és veszélyes kaszkadőrmutatványt vesznek fel, és én kéznél vagyok, ha valami balul sülne el. Ez a része teljesen törvényes és jogszerű. A stúdió, a biztosítótársaság és a producerek is örülnek nekem, mert így nem történhetnek halálos balesetek a forgatáson.

– Ez eddig még csak nem is szürke.

– Nem, egészen addig, ameddig valami nem sikerül, és a kaszkadőr eltöri a nyakát. A sérülés súlyos, a kaszkadőr a hátralévő életét minimum tolószékben töltheti, de nem fog belehalni. Az én dolgom az, hogy haláleseteket előzzek meg. Hogy elirányítsak olyan embereket, akik egyértelműen meghalnának, ha én nem lépnék közbe. Nem az a dolgom, hogy rettenetesen, borzalmasan megsérült embereket irányítsak el, ha konkrétan nem haldokolnak.

– Érzem, hogy itt mindjárt egy „de” fog következni.

– A „de” ebben az esetben a következő. Egy ilyen helyzetben senki, sem a stúdió, sem a biztosító, sem a producerek, sem a szakszervezet, és főleg nem a szerencsétlen flótás, akit baleset ért, nem akarja, hogy az illető így töltse a hátralévő életét. Ez rossz sajtót jelentene a filmnek, a kaszkadőr soha többé nem dolgozhatna a szakmájában, a szakszervezet biztosítójának dollárszázezreket kellene kifizetnie a kórházi számlákra, és a végén valakit valahol beperelnének.

– Mi történik ilyenkor?

– Az történik, hogy a rendezőasszisztens vagy a stábbal dolgozó producer odahívatja magához az irányítót, és csöndben a kezébe nyom egy borítékot, benne negyvenezer dollárral, majd megkéri, hogy intézze el az ügyet. És akkor odamegyek a csóró kaszkadőrhöz, felmérem az állapotát, és – micsoda meglepetés – úgy találom, hogy a sérülései bizony halálosak, úgyhogy fejbe küldöm annak rendje és módja szerint. A kaszkadőr felbukkan az otthonában, a nyaka ép és egészséges. Emberünk hat órával később felpattan egy gépre Chicago felé, és másnap reggel mindenki szépen ott folytatja a munkát, ahol abbahagyta.

– Maga pedig gazdagabb negyvenezer dollárral.

– A lelkiismeretem pedig patyolattiszta, hiszen ez így a legjobb mindenkinek.

– Hacsak nem az az egy valós halál következik be az ezerből.

– Ez benne a kockázat. De ha be is következik, az csak nekem fáj, meg a kaszkadőrnek. Mindenki más nyugodtan alhat, legalábbis ami az esetleges felelősségre vonást illeti.

– És maga már csinált ilyet.

Mosolyogtam.

– Szigorúan csak elméleti lehetőségekről beszélek.

– Akkor meséljen valami sötétebb szürkéről!

– Úgy érti, elméleti lehetőségről.

– Hívja, aminek akarja!

– Rendben. Szóval a South Side távolabbi szélén, csak pár utcányira a városhatáron belül, van egy évek óta bezárt étterem. És minden csütörtök éjjel megy ott egy „harcosok klubja” összejövetel.

Langdon elvigyorodott.

– Mi, olyan, mint a filmen? „A klub első szabálya: senkinek egy szót se a klubról”-féle dolog?

Visszamosolyogtam.

– Nem teljesen. Ebben a harcosok kalapácsokkal és baseballütőkkel esnek egymásnak.

– Jézusom!

– És nem Brad Pitt és Edward Norton viszi a bulit. Hanem egy marék kemény tökű nehéz vagány, akik korábban kutyaviadalokat rendeztek, mielőtt rá nem jöttek, hogy ebben kevesebb a kockázat és több a lóvé.

– Eddig oké, de ki a fasz jelentkezik ilyen bunyókra?

Langdonra néztem.

– Maga chicagói? Itt született?

– Igen, az vagyok, de mi köze van ennek bármihez is?

– A South Side-ról való?

– Ó, Valdez, ne jöjjön már nekem ezzel a rasszistadumával! A saját fekete énem épp most kezdte megkedvelni magát.

– Azt akarom mondani, hogy Chicagóban még mindig elképesztően erős a szegregáció és a rasszizmus, és egy csomó fiatal férfi ezért nem talál magának munkát. Ezt maga is tudta volna, ha a South Side-on nőtt volna fel. A kemény tökű nehéz vagányok, mint amilyenek ezt a harcosok klubját is viszik, boldogan adnak egy menetért ötven dodót ezeknek a fiatal csávóknak, hogy kalapáccsal csapják szét egymás agyát. Azok meg elvállalják, mert ez az egyetlen lehetőségük.

– Jézusom! – csúszott ki újra Langdon száján, és belekortyolt a kávéjába. – És irányítók is vannak valahol ebben a foscirkuszban?

– Bizony ám. Mert mindenkit, aki benne van ezekben a bunyókban, még a győzteseket is, szarrá verik. Törött csontok, széttépett inak, szemüregből kilógó szemek, van ott minden. És senki sem megy kórházba, hogy ellássák a sérüléseit, de nem ám. A klub első szabálya, pont, ahogy maga idézte.

– És akkor mi történik? Az irányító csak simán mindenkit fejbe lő a bunyó végén?

– Ez a szokásos eljárás, igen.

– De ehhez nincs szükségük irányítóra. Elég, ha egy samesznek a kezébe nyomnak egy pisztolyt.

– Ezek a tagok pont ugyanazért használnak irányítókat, amiért drága verdákat vezetnek, vagy amiért névre szóló üvegeket tartanak menő klubokban.

– Státuszszimbólumnak? Maga most viccel velem.

– Vannak más okaik is. De igen. Ez a fő érvük.

– És mennyit szakít egy irányító egy ilyenért?

– Ötszázat egy éjjel, plusz a borravaló.

– Borravaló? Borravaló?

– Ha mindenkit biztonságban elirányít, leesik még egy százas. Vagy több.

– Mondja, hogy maga sosem csinált ilyen szart!

– Csak egy elméleti lehetőséget vázoltam.

– Elméleti a tököm, Valdez! Mondja, hogy sosem csinált ilyet!

– Sosem csináltam ilyet.

– De csinált ilyesmiket.

– Azt hiszem, innentől élnék az ötödik alkotmánykiegészítés jelentette jogommal.

Langdon undorodva nézett rám.

– Mi a helyzet Jimmy Alberttel?

– Mi van vele?

– Dolgozott ilyen kalapácsos bunyókban?

– Nem gondolom, hogy erre a kérdésre nekem kellene válaszolnom.

– Szóval igen.

Békülékenyen széttártam a kezem.

– Én soha nem mondtam ilyet. Ez a maga feltételezése.

Langdon dühösen nézett rám.

– Miért? – kérdezte végül.

– Miért vállal el valaki ilyesmit?

– Igen.

– Pénzért, természetesen. Miért, mit gondolt?

– Szóval ez a szar magát nem zavarja?

– A magánmegbízások? Nem. – Felemeltem a kezem, mert láttam, hogy rögtön felrobban a dühtől. – A legtöbb magánmegbízás távolról sem ilyen. A legtöbb privát megbízásomnál kőgazdag emberek bérelnek fel, hogy menjek velük lovaspólómeccsekre vagy vitorlásversenyekre, hogyha leesnének a lóról vagy a hajóról, biztonságban haza tudjam őket irányítani. A múlt héten szabad stílusban ejtőernyőztem, csak azért, hogy hazairányíthassak egy pénzes tagot, ha véletlenül nem nyílna ki az ejtőernyője. Az összes, általam elvállalt magánmegbízatás kilencven százaléka ilyesféle volt.

– De ott van még a maradék tíz százalék.

– Azzal pont az van, amit Katie-nek is mondtam. Olyanokat már nem csinálok. Kiszálltam.

– Mert már nem vicces végignézni, ahogy csóró fekete férfiak szétverik egymás agyát, és szét kell lőni a fejüket, amikor végeztek?

Erre nem volt jó válasz.

– Valami ilyesmi. – Nem vitatkoztam.

– Említette, hogy maga meg Jimmy Albert eljártak bowlingozni. Aztán ma este Katie Albert mondott valamit a maguk „bowlingcsapatáról”. Ha jól sejtem, maguk nem igazán bowlingoztak, igaz?

Megráztam a fejem.

– Eredetileg tényleg egy bowlingcsapat volt. Jimmy, én, Judd Montgomery és Mason Schilling.

– Mindannyian irányítók voltak?

– Igen. Jimmyvel ugyanabban a csoportban végeztünk, Judd és Mason a közvetlenül utánunk következőben.

– Folytassa!

– Mason mindig azon nyavalygott, hogy milyen nehezen lehet kijönni az állami fizetésből, és elkezdett különmegbízatások után nézelődni. Nem volt válogatós, úgyhogy talált ilyeneket. Egyre többet. És amikor már több melót hajtott fel, mint amennyivel elbírt volna egymaga, elkezdett lepasszolni nekünk ezt-azt, elsősorban a bowlingra szánt estéken. Végül aztán teljesen leálltunk a bowlinggal, és csak azért jártunk össze, hogy felmarkoljuk a melót Masontől.

– Szóval ez a Mason figura volt a bandavezér.

– A „bandavezér” egy kicsit erős arra, amit csinált, de igen.

– De Katie Albert mégis magát hibáztatja.

– Én hívtam el Jimmyt a bowlingcsapatba. Még amikor tényleg csak bowlingoztunk.

Langdon erre elmosolyodott.

– De a bowlingcsapat már nem létezik.

– Nem. Már nem vállalok el bizonyos megbízatásokat, és Katie megmondta Jimmynek, hogy ő is álljon le velük. Judd teljesen kiszállt az irányításból, és elment jogot tanulni. Manapság a legtöbb magánmegbízatásomat úgy kapom, hogy az ügyfeleim egymásnak ajánlgatnak. Ezért dolgozom annyi gazdag emberrel. Lehet rám számítani, és megőrzöm a titkokat.

– Mi a helyzet Mason Schillinggel?

– Elég biztos vagyok benne, hogy továbbra sem válogatós.

– Lehetséges, hogy még mindig passzolt le melókat Jimmynek?

– Fogalmam sincs. Már nem nagyon beszélgetünk Masonnel.

– Összevesztek?

– Inkább csak különböző körökben mozgunk.

– És a magáéban nincsenek kalapácsok.

– Valahogy így.

Langdon felnézett a vendéglősre, aki már nagyon elkeseredett pillantásokat vetett ránk.

– Szeretnék beszélni ezzel a Masonnel.

– Nem fog kiszedni belőle semmit.

– Nagyon meggyőző vagyok.

– Egy pillanat alatt elbújik az ügyvédei mögött, ha meglátja magát. Erre mérget vehet.

– Nagyon meg tudom nehezíteni az életét, ha nem áll velem szóba. Nehéz úgy dolgozni az árnyékos oldalon, ha egy zsaru folyton a rivaldafényben tartja az embert.

– Mason ezer éve ezt csinálja. Jó eséllyel ki tudja bekkelni magát.

– Akkor beszéljen vele maga! Kérdezze meg, adott-e munkát Jimmy Albertnek mostanság! Magával szóba áll, hiszen maga egy régi haverja.

– Nem akarok ennél jobban belekeveredni az ügybe.

– Valdez, figyeljen ide, egy nő azt tervezi, hogy áthajt magán, ha legközelebb meglátja az utcán. Én azt mondom, már eléggé belekeveredett. És sajnos nincs másik nyomunk, amin elindulhatnánk.

– Azt mondta Katie-nek, hogy a kollégái együtt dolgoznak az Ügynökséggel.

– Igen, de nem találtak semmit. Meg azok a rendőrök sem, akik végigkérdezték a teljes szomszédságot. És a helyszínelők se jutottak valami sokra. De ezt már azelőtt tudtam, hogy Mrs. Alberttel beszéltünk volna.

– Maga hazudott neki.

– Nem láttam okot rá, hogy elrontsuk a napját. A lényeg, hogy ez a Mason jelenti az egyetlen lehetőséget, amin most elindulhatnánk. Ha nincs más választásom, rápróbálok izomból. Ha nem esik ki belőle egy hang se, akkor nem marad nekünk semmi. Csak játszhatunk a kollektív cerkánkkal, és reménykedhetünk abban, hogy Jimmy egyszer csak felbukkan. De ha úgy gondolja, hogy magának többet mondana, mint nekem, akkor arra kérem, segítsen. És ez talán Katie Albertet is visszatartja attól, hogy matricát csináljon magából a motorháztetőre.

Ezen vagy egy percig gondolkodtam, azután elővettem a telefonomat.

– Mindenkinek jobb lenne, ha maga nem lenne itt, amikor telefonálok.

– Elmegyek pisilni – jelentette ki Langdon, és a fejével a tulajdonos felé intett. – És egyébként is mennünk kellene. Rendőrjelvény ide vagy oda, attól tartok, a jóember mindjárt kihívja ránk a zsarukat.

NEGYEDIK FEJEZET

– MOST NÉZD MEG ezeket a balfaszokat! – mutatott ki Mason Schilling a széles fasorról nyíló rétre.

A hajnali ködben két fiatal fickó állt egymástól nem messze, és kardokkal hadonásztak összevissza. Állt mellettük két másik fickó is, minden bizonnyal két segéd, bár néha le kellett bukniuk a levegőt hasogató pengék elől. Az ötödik tag, akiről azt feltételeztem, hogy ő a bíró vagy a döntnök, igyekezett távolságot tartani a többiektől.

– Azok micsodák a kezükben? – kérdeztem a ködbe meredve. – Csak nem pallosok?

– Egészen pontosan hosszúkardok – felelte Mason.

– Mi a különbség?

– Faszom se tudja. Csak azt mondom neked, amit nekem is mondtak, amikor pallosnak hívtam a vasaikat. Elég nagyképűen dörgölték az orrom alá. Majdnem le is puffantottam őket ott helyben, csak hogy tanítsak nekik egy kis jó modort.

Megint belebámultam a ködbe.

– Szóval ez egy párbaj. Egy frankó párbaj.

– Eltaláltad. Ezek az egyetemista csávók teljesen rácsavarodtak. Valakinek megsértik a becsületét, valaki elégtételt követel, és már jönnek is ki hajnalban, hogy addig kaszabolják kardokkal egymást, ameddig valamelyik halálos sebet nem kap, vagy a zsarukat ki nem hívják.

– Sűrűn járnak errefelé zsaruk?

– Errefelé ugyan nem. Ez a Chicagói Egyetem campusa. Van saját biztonsági szolgálatuk. Nekem meg van egy megállapodásom azzal a nővel, aki kiküldi a járőrkocsikat.

– És mennyibe fáj manapság egy ilyen megállapodás?

– Egy százasért az első öt bejövő hívásra még nem küldi ki a járőröket. Utána már igen. Szerintem ez így rendben van. És nem akarom, hogy kirúgják. Ez a párbajtéma egész jövedelmező mellékkereset lett. Holnap is csinálok egyet a Northwesternen.

Valaki felkiáltott odakint a réten. Mindketten odakaptuk a fejünket, és láttuk, ahogy az egyik segéd a karját markolászva ugrál el. Az ő párbajozója hangosan mentegetőzött.

– Nem tűnnek valami ügyesnek – véltem.

– Kibaszott idióták ezek, nem mások. De gazdagok és hülyék, úgyhogy nekem így működik. Hé! Chad! Vagy mi a fenének hívnak! – A bíró megfordult, és Masonre nézett. – Csináljátok már! És mondd meg nekik, extra pénzt fizettetek velük, ha az egyik segédet is el kell irányítanom!

Chad, vagy mi a fenének hívják, bólintott, megfordult, és megpróbálta felhívni magára a párbajozók figyelmét.

– Tényleg ráfizettetsz velük?

– Ha mást is el kell irányítanom a párbajozókon kívül? Hát hogy a faszba ne! Nagyobb a kockázat. – A suhancok felé intett, akik próbálták összekapni magukat a füvön. – És az a helyzet ezekkel az egyetemista nyikhajokkal, hogy gazdagok ugyan, de piszok smucigok. Előre ki kell velük fizettetnem az egészet, különben megpróbálnának visszatáncolni, és nekiállnak jogászkodni meg alkudozni. Úgyhogy mindenki előre fizet. Kettőötven mindegyik párbajozó, a segédeknek meg fejenként egy százas. A bíróért nem kérek pénzt. Az általában nem szokott meghalni.

– Általában?

– Egyszer a Wheaton College-ben egy szúrás félrecsúszott. A bíró pont a szemébe kapta. Kibaszott gáz volt.

– Fogadjunk, hogy a tag, aki összehozta, szarul érezte magát miatta.

– Ja, legalább két másodpercig. Csak állt, és tátogott, mint hal a szatyorban. Aztán a fickó, akivel párbajozott, kihasználta a helyzetet, és gyakorlatilag lehasította a karját.

– Ez törvényes?

– A „törvényes” nagyon képlékeny fogalom ezekben a körökben. Ezt te is tudod, Tony.

– Készen állnak! – kiáltott oda Masonnek Chad, vagy mi a fenének hívják, aki visszaintett neki, hogy oké, frankó, csináljátok csak, majd visszafordult felém.

– De ha jól sejtem, nem azért jöttél ki a Chicagói Egyetem campusának messze földről híres Midway fasorába hajnalok hajnalán, hogy párbajokról beszélgess, nem igaz?

Vigyorogtam.

– Miért, nem gondolod, hogy esetleg én is be akarnék szállni ebbe a buliba?

Mason megvonta a vállát.

– Ez ugyanaz a pénzes népség, mint akikkel te szeretsz dolgozni. De ami a törvényességet illeti, szürkébb zóna ez annál, mint amiben te mostanság jól éreznéd magad.

Figyeltem a párbajozókat, ahogy kiáltozva, a kardjaikat lengetve újra egymásnak estek.

– Valószínűleg – ismertem be.

– Nagy kár. Ez egy növekvő piac.

– A párbajozás.

– Igen. De a többi szürkezónára gondoltam.

– Megvagyok, köszönöm.

– Ahogy gondolod. De ne tegyél úgy, mintha nem tudnám, hogy régen benne voltál!

– Igazából azért jöttem, hogy Jimmy Albertről kérdezzelek.

Mason rám nézett, aztán visszafordult a rét felé.

– Mi van vele?

– Tegnap délután eltűnt.

– Tényleg?

– A lakásában dulakodásnyomok. A szőnyegen vér. Meg effélék.

A kardcsattogás alábbhagyott. A két párbajozó, akik szemmel láthatóan sem a víváshoz nem értettek igazán, sem az erőnlétük nem volt a csúcson, kicsit lelassult. A segédeik ott keringtek körülöttük, de nem igazán tudták, mit is kellene csinálniuk.