A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Ozzy Osbourne with Chris Ayres: Last Rites

Sphere, London, 2025

Fordította Bus András

Copyright © Ozzy Osbourne, 2025

Magyar kiadás © Helikon Kiadó, Budapest, 2026

Hungarian translation © Bus András, 2026

Borítófotók © Ross Halfin

Borítóterv © Hannah Wood – LBBG

Minden jog fenntartva

Chris Ayres és a Sphere köszönetet mond, hogy engedélyt kapott a következő dalszövegekből való idézésre:

„Ordinary Man”: Duff Rose McKagan, Ozzy Osbourne, Chad Gaylord Smith, Andrew Wotman és Billy Walsh

Copyright © EMI April Music Inc., Pimp Music, Avanails Publishing, Andrew Watt Music, Nyankingmusic, Wmmw Publishing

„Mama, I’m Coming Home”: Zakk Wylde és Ozzy Osbourne

Copyright © Monowise Ltd.

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Turi Márton

A szöveget gondozta Bajtai Zoltán

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Tördelte Izing Imre

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza

www.ekonyv.hu

Készítette Takács Gábor

ISBN 978-963-620-746-5

Kérdezgetik tőlem, hogy ha újrakezdhetném az egészet, mai fejjel máshogy csinálnék-e valamit. Hát kurvára nem. Tisztán és józanul nem lettem volna Ozzy. És akkor sem, ha normálisan és értelmesen viselkedek.

Ettől még persze elbaszott egy dolog ez, ami velem történt.

De hát a hetvenes éveiben nem csak megfázások meg bokaficamok jutnak az embernek, igaz? Akkor már csőstül jön a szar. Annak meg, aki úgy élt, mint én, rögtön két kurva nagy csövön.

Ha holnap véget érne a történet, nem panaszkodhatnék. Bejártam az egész világot. Láttam egy csomó mindent. Fantasztikus emberekkel találkoztam – Károly királlyal, Erzsébet királynővel, elnökökkel, színészekkel, hírességekkel, tényleg szenzációs rajongókkal. Tettem jót, tettem rosszat.

Per pillanat viszont még nem állok készen rá, hogy kicsekkoljak. Sok mindennek búcsút kellett már mondanom, de szellemileg egyelőre rendben vagyok… Már amennyire én valaha is rendben voltam szellemileg. Jó élni. Élvezem. Itt akarok lenni a családommal. Mindenekelőtt pedig boldog vagyok, hogy visszajutottam oda, ahol elkezdődött az egész – a birminghami Astonba.

2003-ban, amikor híresebb voltam arról, hogy benne vagyok a tévében, mint arról, hogy énekelek, volt egy quadbalesetem a buckinghamshire-i házam mögötti réteken.

A járgány megpördült a levegőben, és rajtam landolt – ennek köszönhetően pedig eltört a nyakam és nyolc bordám, kilyukadt a tüdőm, és átszakadtak az artériák a bal karomban.

Nyolc napig voltam kómában.

A jó öreg NHS, azaz a brit Nemzeti Egészségügyi Szolgálat rakott össze – és ezzel az „Iron Man”-t éneklő fasziból tényleg vasember lett: a vállamat és a gerincemet fémlemezek, szegek és csavarok tartják össze.

A következő tizenhat évben sosem bírtam ki vigyorgás nélkül, amikor beriasztottak rám a reptéri fémdetektorok… ugyanis mindig arra gondoltam, hogy megint kijátszottam a halált.

Csakhogy a halált igazából sosem lehet kijátszani.

Mindenkinek vezeti a kartotékját.

És előbb vagy utóbb benyújtja a számlát.

Ez a könyv arról szól, hogyan nyújtotta be nekem is.

Vigyázat, spoilerveszély: elküldtem a gecibe.

Nem érek rá.

Tartalom

1. A démon felébred

2. Szerencsés véletlen

3. Hand of Doom

4. Visszaszámlálás

5. Kialszanak a fények

6. Nincs választás

7. Fel a fejjel

8. Dől a szar

9. Karácsonyi jókívánság

10. Bumm vagy csak nyüszítés

11. Késő bánat

12. Dr. Megoldja

13. Jobb már nem lesz

Outro – 2025 nyara

1
A démon felébred

Közvetlenül a hetvenedik születésnapom előtt hirtelen szöget ütött valami a fejembe.

Vajon mikor kezdi el öregnek érezni magát az ember?

Úgy értem, akkor már hat évvel idősebb voltam, mint a tulajdon apám, amikor eltávozott, de én alapvetően még mindig fiatalnak éreztem magam.

Jó, hát a kezem meg a lábam kicsit remegett a Parkinsontól. Egyre süketebb is lettem. A rövid távú memóriám meg kábé 1992 óta rottyon volt. De simán rohangáltam két órát a Donington Park színpadán úgy, hogy közben habágyúval lövöldöztem a közönségre. El tudtam nyomni a „War Pigs”-t meg a „Crazy Train”-t anélkül, hogy egy hang is félrement volna. És bár valahol hiányoztak a régi vad idők, amikor hol egy tizenkét sávos autópálya közepén ébredtem, hol meg egy svájci lanovka tetején szörföztem, jól megvoltam úgy is, hogy koncert után csak a hotelszobámban lazítottam a négylábú cimboráimmal, Wesley-vel, Picklesszel, Elvisszel és – Isten nyugosztalja – Rockyval.

Sok szempontból sosem voltam olyan fitt fizikailag, mint akkor. Ha megláttam magam a tükörben, arra gondoltam: baszki, jobban nézek ki, mint a „Bark at the Moon” klipjében… És azt negyven éve forgattuk! Mondjuk annál, aki napi négy üveg konyakot nyakal be, nem nehéz jobban kinézni, de akkor is.

Lényeg a lényeg, az öregedés egyáltalán nem úgy sült el, ahogy vártam.

Gyerekkoromban Astonban már akkor is szerencsésnek számított az ember, ha megérte a nyugdíjat. A többség egyszerűen összeesett holtan a gyárban. Amikor a faterunk a hatvanas évei elején meghalt, nekünk, Osbourne gyerekeknek a szemünk se rebbent. A mi mércénkkel ő már őskövületnek számított. Akkoriban szinte senki nem érte meg a hetvenet. Az a néhány figura meg, akinek mégis összejött a dolog, olyan aszott volt, hogy ahhoz képest Gandalf A Gyűrűk Urából maga Timothée Chalamet. Estek le róluk az alkatrészek, ha lecsoszogtak a kocsmába.

Na, én ettől fényévekre voltam.

Hatvankilenc évesen is világ körüli turnékra mentem. Meg tévéműsorokat csináltam. Nagy házakban proccoltam LA-ben és Buckinghamshire-ben. És minden este stagedive-val landoltam az ágyban. Ez még a Lodge Road 14.-ben, kiskölyökkoromban vált szokásommá.

Gyíííííííí…

PUFF.

– OZZY!!! – ordított rám ilyenkor a feleségem, Sharon. – Miért nem tudsz simán csak befeküdni az ágyba, mint egy normális ember?

– Nem szeretnél, ha normális lennék.

– Össze fogod törni azt a szart, te gyökér!

He-he-he.

Hát ja… Azok voltak a szép idők.

Amikor még úgy tűnt, hogy meghalni csak mások szoktak.

Na most, nyilván nem én vagyok a legjobb választás, ha dátumokról meg ilyenekről kell érdeklődni valakinél. Akkora lyukak vannak az emlékezetemben, hogy a nyolcvanas évek nagy része, a kilencvenes évekből meg szinte minden kiesett rajtuk. Mindenesetre az az eseménysorozat, amiről ez a könyv szól, 2018 végén – azt hiszem, október környékén – kezdődött, úgy a búcsúkörömnek szánt turné felénél.

No More Tours II volt a körút neve, ezt alighanem érdemes megemlíteni. Az eredeti No More Tourst a kilencvenes években csináltuk, még azelőtt, hogy rájöttem: nem lehet a végtelenségig gumicsizmában tapicskolni odahaza a kertben anélkül, hogy megkergülne az ember. Most viszont, a hetvenedik születésnapomhoz közeledve már tényleg lassítani akartam. Sharon még azt is felvetette, hogy ha végeztem, bevállalhatnék egy Las Vegas-i koncertsorozatot „halhatatlan örökzöldek” jeligével. Nem mintha én annyira odalettem volna az ötletért, hogy belőlem legyen a következő Barry Manilow, de mindegy.

Mai fejjel persze már azt mondom, észre kellett volna vennem, hogy a menetrendem elég ambiciózus. Hatvan buli négy kontinensen, az egy énekesnek sosem vicc, édesmindegy, hány éves az illető. Én viszont úgy voltam vele, hogy most búcsúzom el a rajongóimtól olyan helyeken, ahol biztos nem játszom soha többet.

Igazság szerint még azon is aggódtam, mielőtt nekiindultunk, hogy eljön-e egyáltalán valaki a koncertekre. Mivel évek óta nem turnéztam szólóban, azt hittem, egy telefonfülkét se tudok már megtölteni, nemhogy hatvan nagyméretű arénát. Végül azonban komplett diadalmenet lett a No More Tours II-ból. Mexikóvárostól Moszkváig, Torontótól São Paulóig mindenhol telt ház előtt játszottunk. És valami fenomenális hangulata volt az egésznek, a színpadképtől a közönségreakciókig.

Mielőtt kivonultam, minden este az életem különböző korszakaiban készült fényképek villantak fel a színpad mögötti hatalmas kivetítőn. Egy fekete-fehér fotó kisgyerekkoromból, amin még rövidnadrágban vagyok, és látszik, hogy a saját árnyékomtól is megijedek. Egy színes kép a Black Sabbath-időkből, amin rojtos ujjú velúrfelsőt viselek nyaklánccal, a medálom pedig valójában egy kokainozáshoz használt kiskanál. Színpadon a briliáns Randy Rhoadsszal – Isten áldjon, Randy, bárhol is vagy most – a Blizzard of Ozzt népszerűsítő turnén. A felvételek lángeffektekkel és a „No More Tears” klipjéből vett részletekkel keveredtek, közben pedig Carl Orff Carmina Buranájának nyitánya szólt a kántáló kórussal.

DA, DA, DA-DA!!

DA, DA, DA-DA!!

DA-DA-DDA DAAAA DAAAA, DA-DA!!

Aztán berohantam oldalról egy hosszú, lila köpenyben, Zakk Wylde pedig, aki a kibontott hajával meg a széles terpeszével leginkább egy falu felgyújtására készülő vikingre emlékeztetett, belevágott a „Bark at the Moon” nyitóriffjébe. Higgye el mindenki, nincs drog a világon, ami akár csak hasonló eufóriát okozna. Én aztán tudom, kipróbáltam mindet.

Még a recenziók is jók voltak, amin kicsit ki is borultam. A kritikusok minden egyes húzásomat utálták, szóval felmerült bennem, hogy ha most meggondolták magukat, talán rosszul csinálok valamit. De annyira azért nem foglalkoztatott a dolog – ahhoz túl jól éreztem magam.

Még különlegesebbé tette az egészet, hogy nem volt semmilyen feszültség a kulisszák mögött. Zakk nemcsak a világ egyik legjobb gitárosa, hanem a földkerekség egyik legszerethetőbb, legkedvesebb és legmegbízhatóbb embere is. A zenebizniszben sokan csak addig akarnak ismerni, amíg fut a szekered. Zakk nem tartozik közéjük. Jöhetett bármi, rá mindig számíthattam, feltétel nélkül. Ami a többieket illeti, a dobemelvényen Tommy Clufetos ült, akinek a konditermezés és a korai lefekvés a legjobb buli. A jó öreg Tommy akkor már évek óta vigyázott rám, hogy ne keverjem bajba magam. A basszusgitáros Rob „Blasko” Nicholson volt, aki ugyanannyi ideje húzta mellettem az igát, mint Tommy. Billentyűn pedig Adam Wakeman játszott, akinek az apját, Ricket azóta ismerem, hogy közreműködött a Black Sabbath „Sabbra Cadabrá”-jában – két korsó Directors sörért. Gondolom, nem árulok el államtitkot, ha elmondom, hogy Rick kicsit alkesz volt akkoriban. Ezért is jöttünk ki olyan jól egymással.

Oda akarok kilyukadni, hogy a No More Tours II olyan volt, mintha a családommal lennék. És úgy tűnt, hogy a rajongók is ugyanolyan jól érzik magukat, mint mi. Minden este ezrek énekelték velem minden dal szövegét a „Fairies Wear Boots”-tól a „Crazy Train”-ig. Kibaszott varázslatos volt.

De ahogy az lenni szokott velem, az ördög már ott ólálkodott a háttérben.