Keresd a szerző novelláit:

https://alomgyar.hu/konyvlista/novellak

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

A felejtés útján, 2021

A rabság gyönyöre, 2021

Suttogó vágyak, 2021

Szíria szülötte, 2022

Copyright © Marilyn Miller, 2021

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2021

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett, Faniszló Ádám

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Olvasószerkesztő: Dér Adrienn

Korrektúra: Balázs Piroska

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2022

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5704-35-4

Prológus

– Hé, te! Mit csinálsz ott? – üvöltötte a dagadt, zsíros hajú eladó, miközben dühösen megindult felém.

– Én… semmit – lassan hátrálni kezdtem az ajtó irányába.

– Mi van a kezedben? – Szinte már elért hozzám, amikor egy gyors mozdulattal kiugrottam az ajtón, és futásnak eredtem.

Mindig alaposan felmértem a helyet, ahonnan lopni készültem, így kerülve el, hogy el tudjanak kapni. Most sem volt ez másképp. Tudtam, hogy a kövér boltos a büdös életben nem ér a nyomomba.

– Te szemét kis tolvaj, fogják meg! – kiabálta utánam. Hallottam mély és rekedtes hangját, ami szinte visszhangzott az emeletes épületek között.

Loptam.

Ahol, és amit csak tudtam. Először csak egy zsemlét, majd csokit, hogy éhen ne haljak attól a csekély és szar ételtől, amit az árvaházban elém dobtak. Egyre bátrabb és ügyesebb lettem, jól ment nekem, az évek során pedig tökélyre fejlesztettem ezt a képességemet. Bántott a lelkiismeret, de még jobban az, ha engem bántottak. Valahogy túl kellett élnem.

Élni…

Milyen élet az, ahol csak küzdesz? Ahol a szeretetnek még csak halvány nyomát sem látod? Egyáltalán, milyen szeretni és szeretve lenni?

Talán sosem tudom meg…

Végre lassítottam a tempón, ziháló légzésem is csitulni kezdett. Láttam, ahogy a forró leheletem összekeveredik a fagyos késő délutáni levegővel. Elégedetten szorongattam a zacskó mini 7Dayst, amit elcsentem a boltostól. Tudom, lopni bűn, de nem bűn olyantól lopni, akinek van. Aki semmibe néz egy hajléktalant vagy egy árva gyereket. Az a boltos gonosz ember. A szeme elárulta. Ahogy mindenkit. Habár kölyök voltam még, tudtam olvasni az emberek tekintetében. Hogy mit láttam sokszor bennük? Lenézést. És talán némi sajnálatot. Hogy mire ment vele egy magamfajta utcagyerek? Semmire. De legalább észrevettek, ami azt jelentette: létezem.

Lassan elértem a célomhoz, a város egyik legeldugottabb, legkoszosabb sikátorához. Sűrűn jártam oda. Hogy mit kerestem?

– Simon, Simon – suttogva ismételgettem egymás után.

– Keyla?

– Szia!

Azonnal odaléptem Simonhoz, akin minimum három koszos és vastag télikabát volt, fején egy fekete, elnyűtt sapka, arcán többcentis szakáll. Őt kerestem. Egy embert, aki képes emberként kezelni.

– Keyla, mondtam már, hogy ne gyere ide. Ez egy veszélyes környék.

– Még élek.

– Hála istennek! – sóhajtotta.

– Nem, neked. Nézd csak! – felé nyújtottam a zacskó minikiflit, mire összeszűkült és ráncos szeme kinyílt. Ki tudja, mikor evett utoljára…

– Mi ez? – A kezemben lévő kis piros zacskót bámulta.

– Hmm, mini csokis kifli – magyaráztam.

– Gyere, együk meg! – Felém nyújtotta a kezét, amit gondolkodás nélkül megfogtam. Miért? Mert bíztam benne. Bementünk a kis kuckójába, ami rongyokból és vastag kartonokból állt, leültünk, és enni kezdtünk. Nem féltem tőle, hiszen Simon mentette meg az életemet évekkel azelőtt. Talán ezért mentem el hozzá, amikor csak tudtam, és ezért loptam neki kaját. Persze nem nézte ezt jó szemmel. Mármint a lopást. Egy hajléktalan, akinek elvei vannak. Furcsa, mi? Simon jó ember. Nem érdemelt ilyen sorsot.

Igazából senki sem érdemel…

Az életem egy rakás szar volt, de mégis neki köszönhettem, hogy élek. Úgy éreztem, tartozom neki ennyivel.

– Mesélj nekem róla! – törtem meg a kettőnk között ülő csendet.

– Annyiszor elmeséltem már. Hányszor akarod még hallani?

– Ahányszor csak elmeséled. Annál jobban fogom tudni gyűlölni. Mesélj róla!

Simon felsóhajtott, becsukta a szemét, mintha maga elé képzelné azt az éjszakát.

A születésem éjszakáját.

– Sötét volt, és szakadt az eső. Nagy vihar tombolt akkor éjjel. A villámok úgy cikáztak az égbolton, mintha csak odarajzolták volna őket. A kövér és hideg esőcseppek terebélyes tócsákat képeztek a forró aszfalton. A fal mellett ültem, amikor lépteket hallottam az utca felől. A hang irányába fordultam, és megláttam egy fiatal lányt. Lehajolt, letett egy kis csomagot a földre. Nagyot sóhajtott, figyeltem, ahogy a könnycsepp kicsordul szomorú barna szeméből.

– Lehet, csak az eső volt – vágtam közbe ridegen.

– Nem, azok a szomorúság könnyei voltak. Lassan felegyenesedett, majd elhaladt mellettem. Utánanéztem. Vékony volt, és csapzott, a vállán egy fekete rózsa tetoválással.

– Ki volt ő? – jött a kérdés, amit minden mesénél feltettem, amire mindig ugyanazt a szívfacsaró választ kaptam.

– Az a lány az anyád volt, a kis csomag pedig téged rejtett. Apró voltál, és törékeny, alig éltél. Magamhoz vettelek, és elsétáltam veled a legközelebbi árvaházba. Abban bíztam, ott jobb sorod lesz – tette hozzá elhalón.

– De nem így lett – sóhajtottam.

Az árvaházban befogadtak. Miért is ne tették volna? Egy árvaház erre való. Megunt, gyűlölt, eldobott gyerekek gyűjtőhelye. Ezek az intézmények állami tulajdonban voltak, és az úgynevezett úriemberek, akik szép és meleg házban éltek, nem foglalkoztak velünk, gyerekekkel. Nem vágytunk semmi másra, csak meleg és bőséges ételre, meg persze néhány jó szóra. De az itt nem volt. SOHA! Nem meséltek nekünk este lefekvés előtt, nem érintettek puha, meleg kezek. Ránk oltották a villanyt, és mindent beborított a sötétség. Halk hüppögések, szipogó imák kúsztak minden éjjel a sötét éjszakába. Fekete rácsos ablakok, melyeken vastag, poros, sárga függönyök lógtak, amiken még a felkelő nap sugarai is szenvedve hatoltak át. A magány ott élt a falak között, szorosan összefonódva a reménytelenséggel. Nem telt el úgy nap, hogy ne bámultam volna ki az ablakon, hogy ne vártam volna valakire, aki megment. Aki nem néz szemétnek, aki meglátja a fényt, ami épp csak pislákolt bennem. Az ott élő gyerekek mind reményvesztettek és bizalmatlanok voltak. Kiben és miért bíztak volna?

Egy olyan ember, akit eldobtak, nehezen bízik és nehezen hisz. A hit ismeretlen volt számunkra. Tudtuk, egy napon az utcán végezzük. Van, akiből tolvaj lesz, van, akiből drogos vagy alkoholista, másból kurva, de semmiképpen sem lesz belőlünk normális ember. Nehéz ilyen körülmények között igaz embernek maradni. A nehezebb utat is mi magunk választjuk! A kérdés csak az, hogy végig merünk-e menni rajta.

– Sajnálom, Keyla, nagyon sajnálom – motyogta Simon a bajsza alatt, miközben a maradék kiflit majszolta.

– Ne sajnáld, ez volt a sorsom.

– A sorsunkat mi magunk alakítjuk, Keyla.

– Akkor te miért vagy itt?

– Mert én gyenge vagyok. Tudod, ebben a világban a gyenge elbukik, az erős felemelkedik. És te fel fogsz emelkedni egy napon.

– Úgy gondolod?

– Tudom, hogy igen – biztatóan rám mosolygott.

– Nem hiszek a tündérmesékben.

– Nem is kell. Magadban higgy! Ha van hited, nem lesz lehetetlen a számodra. Az emberek mindig máshol keresik a kapaszkodót, pedig az valójában bennünk van. Soha nem vagyunk erősebbek, mint akkor, amikor megtör az élet. Amikor pofont kapunk, és elesünk. Fel kell állni, nem lehet megalkudni, küzdeni kell!

– Akkor te miért nem küzdesz, Simon? – Nem értettem, hogy egy ilyen kedves és értelmes ember mit keres az utcán. Belenéztem abba a szomorú szempárba, amibe duzzadt könnycseppek tolultak.

– Mert a harc az erős szívűeknek való, akik oroszlánnak születtek. Én nem vagyok oroszlán. De te – a vállamra tette a kezét – az vagy! Most pedig menj, hideg van, hamarosan zárják a kapukat.

– Rendben, majd jövök, Simon. – Megsimogattam a kézfejét, és lassan elindultam vissza az árvaházba.

– Mindig várni foglak, Keyla. Vigyázz magadra!

Ezek voltak az utolsó szavai hozzám. Akkor még nem is gondoltam, hogy akkor látom őt utoljára…

Hideg volt. Olyan hideg, hogy egészen a csontomig hatolt. Magamra húztam a büdös és koszos paplanomat, összébb fogtam magamon a kabátomat.

– Keyla, nagyon fázom – suttogta mellettem Tomy.

Tomy a legjobb barátom volt. Nem, olyan, mintha az öcsém lett volna. Szomorúan figyeltem elkékülő és remegő ajkát, egymásba fonódó vékony ujjait. Napok óta betegeskedett. Hogy orvos látta-e? Ugyan, dehogy. Azt mondták, erős gyerek, majd helyrejön. Még csak tízéves volt. Fiatal és tehetetlen. Szalmaszőke, kócos haja megnyújtotta vékony kis arcát. Tomy kedves és rendes kisfiú volt, de nagyon zárkózott. Nem sokkal korábban elvitte egy család, de pár nap múlva visszahozták, mert nem felelt meg az elvárásaiknak. Szerintük túl pipogya volt. Nekik olyan gyerek kellett, aki mindenben jeleskedik majd.

– Gyere, bújj ide! – Magamhoz húztam, és szorosan átöleltem, megpróbáltam felmelegíteni.

Ott feküdtünk azon a koszos matracon, a fűtetlen szobában, egy lepukkant árvaház padlóján. A levegő hideg és áporodott volt, melyben fájdalmasan ölelkezett össze a többi gyerek forró lehelete. Ezt miért nem látta a világ?

– Itt fogunk meghalni, Keyla – suttogta a nyakamba remegő hangon.

– Nem halunk meg, Tomy. Holnap szerzek neked egy vastagabb kabátot, ígérem.

– De hogyan?

– Lopok neked egyet.

– Az bűn, Keyla. Isten megbünteti azokat, akik bűnöznek.

Tomy szavai könnyeket csaltak a szemembe.

– Nincs Isten, Tomy. Ha lenne, akkor nem szenvednének az emberek. Gyerekek fagynak halálra, koldusokat bántalmaznak az utcákon, mindeközben a gazdagok meleg és hatalmas házakban élnek. Ha lenne Isten, akkor mi nem fagyoskodnánk itt. Ha lenne Isten, akkor lett volna a szüleinkben könyörület, hogy ne dobjanak ki. Ha van Isten, azért nem büntet meg, mert segítek valakinek. Neked. – Végigsimítottam selymes kis arcocskáján.

– Ne lopj, Keyla! – Hideg és csontvékony ujjait az arcomra tapasztotta, majd lassan becsukta a szemét. – Szeretlek, Keyla, te vagy a legjobb barátom. – Meleg könnycsepp kúszott az ujjaim közé, miközben a kis Tomyt öleltem. A harag hatalmasra duzzadt bennem.

Nincs Isten!

– Én is szeretlek, Tomy. Ne aggódj, holnap lesz kabátod!

Széthúztam a több számmal nagyobb kabátomat, és a mellkasomhoz vontam. Éreztem, ahogy forró könnyeim végigfolynak jéghideg arcomon, éreztem, hogy a szívem legalább annyira hideg, mint ez a késő téli éjszaka. Ott sínylődtünk e falak között, amelyeket olyan szorosan kötött össze a fájdalom. Annyi gyerek és annyi élet. Annyi ima és annyi szenvedés. De mindhiába.

Az árvaház falai között nem élt már a remény…

Reggel még mindig összebújva feküdtünk. Tomy szeme csukva, apró ujjai a mellkasomon pihentek. Mozdulatlanul figyeltem nyugodt és bársonyos arcát. Lassan hét óra volt. Akármennyire is békés volt az álma, fel kellett ébresztenem.

– Tomy, gyere, menjünk enni! Ha nem sietünk, nem marad semmi. – Mozgatni kezdtem vékony kis testét, hogy keljen fel. Ha nem értünk oda időben, jóformán még maradék sem maradt nekünk.

– Tomy, keljél! – Ismét megráztam, de nem mozdult. – Tomy! – kiabáltam, közben még erősebben rángattam. – Tomy, kérlek! – Meleg tenyerem jéghideg arcára simítottam, majd keserves zokogásban törtem ki. – Istenem! – tekintetem az ég felé emeltem. – Miért? Hisz még gyerek volt. Egy apró és törékeny lélek. – A mellkasára hajtottam a fejemet, és ordibálva felzokogtam. A koszos falak újabb bánatot szívtak magukba. Azt kívántam, bárcsak összeomlanának! Bárcsak ne hallanának több sírást!

Tomy meghalt.

A testemet rázta a sírás, fojtogatott a düh és a tenni akarás. Felpillantottam. Minden gyerek körénk gyűlt. Alacsonyak és magasak, idősek és fiatalok. Mindegyikőjük szomorú és fájdalmas történetet hordozott.

– Mi folyik itt? – Petra férfias hangjára mindenki szétszéledt. Ő volt a rangidős „gondozó”, akitől mindenki rettegett, mert egy igazi vadállat volt. – Keyla, mi történt?

– Kérem, segítsen! – könyörögtem annak a nőnek, akit legszívesebben szembeköptem volna. Még mindig Tomy élettelen testét szorongattam, ahogy felnéztem rá.

– Menj innen! – Arrébb lökött, de olyan erővel, hogy a fenekemre estem.

– Petra… – hüppögtem.

– Nincs mit tenni. Meghalt. – Felállt.

Ennyi? Ennyivel el van rendezve a dolog?

– Segítsen! – ordítottam torkom szakadtából.

– Süket vagy, Keyla?! Meghalt – közölte ridegen a keserű valóságot.

Hirtelen felindulásból felpattantam a földről, és nekirontottam. Ott ütöttem, ahol csak értem.

– Rohadt szemétláda! Megfagyott! Éhezett! Miattatok! Azt kívánom, bárcsak te feküdnél itt! Azt kívánom, bárcsak te lennél halott! – Vadul ütlegeltem. A teste magába szívta az ütéseket. Mintha egy betondarabot akartam volna összezúzni.

Megunta a kínlódásomat, elővette a gumibotját, és rám sújtott. Újra és újra.

A földre zuhantam.

Tomy mellé.

Néztem angyali arcát, ami soha nem volt ennél szebb, ennél csodálatosabb. Miközben gyönyörködtem a halál gyermeki arcában, hagytam, hogy a kemény gumi a testemnek ütődjön. Reméltem, addig tart a verés, amíg meghalok, amíg az én testem is elfárad. De a halál nem mindenkihez kegyes. A percekig tartó verés nem hozta el a megváltást, nem tudtam meghalni. Még nem. Petra felemelt, és kirángatott a folyosóra, onnan le az alagsorba, be a szobába. Oda, ahová az engedetlen gyerekek kerülnek.

Oda, ahol a szív megtörik…

Napok óta be voltam zárva abba a szobába, ahová szenvedve lopakodott be a fény, ahol sötétek és komorak voltak a falak, ahol érződött a szenvedés és a kín szaga. Ott nemcsak a test tört meg, hanem a szív is. Napok óta nem ettem, csak egy-egy pohár vizet csúsztattak be, azt is csak azért, hogy meg ne haljak. Milyen kurva rendesek! Képesek majdnem halálra éheztetni azért, hogy megtörjenek. Egy gyereket! Létezik egyáltalán ilyen? Ha nem éltem volna át, el sem hinném. Miért nem tett valaki valamit? Hát ennyire nem érdekelte az embereket az árva gyerekek sorsa? Az élet undorító és kegyetlen.

Tomyra gondoltam…

Már biztosan eltemették, és én nem lehettem ott. Nem lehettem ott, mert szembeszálltam azzal a rohadék Petrával. Az a nő maga volt a kész gyötrelem. Bár addig vert volna, hogy én is meghaljak! Semmi másra nem vágytam, csak arra, hogy megszabaduljak a szenvedéstől, hogy a lelkem végre kiszabaduljon a fájdalom és a kín börtönéből.

Reszkettem. Fáztam. Koszos és büdös voltam. Patkányok szaladtak el mellettem, néha-néha rám pillantva, hogy élek-e még. Igen, éltem, mert fájt minden lélegzetvétel, fájt minden sóhaj.

Mire kimerülten ismét álomba szenderültem volna, meghallottam a zár kattanását. Tekintetemet a fény felé fordítottam, ami úgy bántotta a szememet, hogy majd kiégett a retinám.

– Kifelé! – Petra belevilágított az arcomba, mire szorosan összeszorítottam a szememet, és a kezemet az arcom elé tettem. – Süket vagy? Állj fel! – utasított.

Lassan felálltam, és ingatag léptekkel elindultam a fény felé. A lábam alig bírt el, annyira gyenge voltam.

– Igyekezz, nem érek rá egész nap! – morogta. Ahogy mellé értem elfintorodott. – Zuhanyozz le! Koszos és büdös vagy. – Meglökte a vállam, hogy szedjem a lábam.

– Rohadj meg! – suttogtam az orrom alatt. Legszívesebben a képébe mondtam volna, de nem akartam ott maradni, és leginkább: nem akartam megtörni. Még nem! Inkább magamba fojtottam a dühömet. Egy napon visszafizetem az adósságot.

Lassú léptekkel haladtam a szobám felé, közben összefutottam néhány sorstársammal, akik szomorúan és együttérzően néztek rám. Gyűlölöm, ha sajnálnak, eszembe juttatja, mennyire szar az életem, és hogy mennyire tehetetlen vagyok.

– Mi a faszt bámultok?! – ordítottam, mire félrenéztek.

Ahogy beértem a szobába, azonnal kivettem a szappant a párnám alól. Szerencsére még nem lopták el. Magamhoz vettem néhány ócska göncöt, mielőtt elmentem zuhanyozni.

A fürdőben ledobáltam a büdös ruhákat, amik magukba vették a szenvedés szagát, majd a zuhany alá álltam. Percekig csak folyattam magamra a forró vizet, becsuktam a szemem, hagytam, hogy sós, égető könnyeim kiszabaduljanak.

Nincs már sok hátra. Pár év és szabad leszek, biztattam magam. Hogy mi lesz utána? Azt nem tudtam. Hol kötök majd ki? Fogalmam sem volt. Nem tudtam, mit hoz nekem a sors, de semmi jóra nem számítottam. Hiszen miféle élet várt egy magamfajtára? Semmilyen.

A falnak támasztottam a fejemet, hosszú hajam az arcomra tapadt. Megpróbáltam kisírni minden bánatomat, hogy megerősödve hagyjam el a zuhanyzó falait.

A napok lassan teltek. Az ágyam üres volt, minden éjjel azt éreztem, hogy Tomy velem van, hogy nem halt meg, csak elment, és majd visszajön.

– Ebéd! Kifelé! – kiáltotta Petra, mire mindenki megindult az étkező felé.

Nos, az aznapi menü sem volt jobb a többinél. Beazonosíthatatlan leves, amiben néhány répaszelet úszkált, valami gusztustalan főzelék mócsingos hússal. A disznók jobb kaját esznek egy tanyán.

Leültünk, és enni kezdtünk. Az étel sótlan volt, és undorító.

– Sajnálom szegény Tomyt – suttogta Doris. – Nagyon sajnálom!

– Jobb így neki – motyogtam az orrom alatt.

– De, Keyla! – elképedve nézett rám.

– Már nem szenved. Miféle élet ez, Doris? – körbemutattam a kanalammal.

– Jobb, mint a halál.

– Nem hiszem.

– Van még cigid?

– Nincs.

– Lopnunk kell.

– Soha többé nem lopok.

– Hogyhogy?

– Mert megígértem Tomynak.

– De…

– Nincs de! Egyél!

Folytattuk az evést, közben hallani lehetett, ahogy a kopott fém vadul koppant a tányérokhoz.

– Keyla, ki az a férfi? – kérdezte kíváncsian Doris, közben a bejárat felé mutatott.

– Nem tudom, néha eljön és adományoz.

– Tudtad, hogy néha-néha magával visz egy lányt?

– Igen, feltűnt.

– Most is téged néz.

– Észrevettem – lesütöttem a tekintetemet, hogy elkerüljem a gazdag idegen fürkésző pillantását. Járt már ott, a korábbi években egyre többször, és észrevettem, hogy mindig bámult.

Alighogy befejeztem az ebédet, Petra lépett mellém, mire valósággal összerezzentem.

– Keyla, szedd össze a holmid, elmész!

– De miért?

– Ne kérdezősködj, igyekezz!

Az idegen felé pillantottam, aki kedvesen felém mosolygott. Kellemes külső, jó modor, smukk a köbön.

Lassan felálltam, és elindultam a szobába, hogy összeszedjem a cuccaimat.

Hát ez a nap is eljött. Hamarabb, mint gondoltam.

Összekapkodtam azt a kevés holmit, amim volt, és elindultam egy új élet felé, amiről nem tudtam, mit tartogat nekem, de úgy gondoltam, ettől a helytől csak jobb lehet.

Mindig is hittem abban, hogy kiszabadulok abból a börtönből, hogy egy jobb élet vár rám amellett az úriember mellett. De valójában még nagyobb kelepcébe sétáltam. Naiv voltam, és szinte még gyerek. Akkor még nem tudtam, hogy nem szabadságot kaptam, nem esélyt, csak újabb láncokat. Láncokat, melyek talán életem végéig a saját börtönömbe zárnak.

Ez az életem, ami nem egy rózsaszín mesevilág, itt nincsenek vattacukorból a dolgok. Ez a pokol, az én személyes poklom, ahol minden napot csak túl kell élnem!

Keyla

Itt ülök az öltözőben. A saját öltözőmben, ahol magamra erőltetem a ruhámat. Ruhámat? Nos, ez enyhe túlzás. Annyit fed el, amennyit kell. A fontosabb testrészeket takarja csak el a bőr vagy szatén csipkés anyag. Mindig ebben vagyok, ezt szeretik rajtam a vendégek. Fekete ruha, vörös rúzs, szőke haj. Amolyan dögös, végzet asszonya külső, amit imádnak a férfiak. Imádnak, de senki sem ismer. Senki sem tudja, hogy amikor rájuk mosolygok, valójában legbelül újra és újra összetörök.

Sokan vannak ma este a klubban. Lucas szerint egyre többen, akik csak miattam jönnek, azért, hogy engem lássanak. Kiállítási darabnak érzem magam, akit akkor nézegetnek, amikor csak akarnak. Az akaratom ellenére. És nekem jó pofát kell vágnom ehhez.

Hangos zene szól, hangosabb, mint amit órákig hallgatni lehetne. Felállok, érzéketlenül nézem a tükörképemet. Igen, ez vagyok én. Egy nulla. Egy meggyötört lélek gyönyörű testem börtönében. Ha nem lenne ez a külső, akkor valószínűleg már régen éhen haltam volna.

Igen. Táncosnő vagyok. Hol? Egy klubban. Miért? Mert nincs más választásom.

Évekkel ezelőtt az az úriember az árvaházban Lucas volt. A munkaadóm. Vagy a tulajdonosom? Nem is tudom. Mindenesetre hamar megtanultam, hogy nincsenek jogaim. Csak álmaim, amik valahol mélyen bennem raboskodnak. Amikor elhozott onnan, kedves és előzékeny volt. Azt hittem, ő az a férfi, akire vártam. Aki megment. Szép házba vitt, ahol hozzám hasonló lányok voltak. Boldognak akarták mutatni magukat, de én láttam a szemükben megbújó homályt. Nem csillogott, nem léteztek, csak üres lélekként bolyongtak a klub sötét falai között. Itt derült ki, hogy Lucas nem a megmentőm. Nem azért hozott el, hogy segítsen, hanem hogy hasznot húzzon belőlem. Van egy nő, jó negyvenes, Manuela, ő tanított minket táncolni. Akkor nem értettük, miért. Miért kell úgy vonaglanunk, akár egy pióca? Most már tudom. Azért, hogy hol egy hideg rúdon, hol egy üvegfal mögött kellessük magunkat a szemlélődni vágyóknak. Szex kizárva! „Lucas vigyáz a lányaira” – mindig ezt mondja.

Vigyáz? Ő volt az első, aki felpróbált minket.

Mindenkit. Engem is.

A munkaadóm vette el a szüzességemet. Nem volt benne semmi romantikus, semmi gyengédség, csak ő akart lenni az első. Az egyetlen. Azután olykor gazdag úriemberek lelték a kedvüket bennünk. Én nem sűrűn kötöttem ki idegen férfiak ágyában, de akiknél voltam, egytől egyig úriemberek voltak. Igen, figyeltek rám. Az elsőt persze végigbőgtem, ahogy a többit is, majd megtanultam, hogy a testem csak eszköz, eszköz a túlélésre. Nem kell másra használnom, csak arra, hogy élvezkedjenek rajta. Igyekeztem kikapcsolni az agyamat, próbáltam másra gondolni, amikor birtokba vették a testemet. Anyámra gondoltam. Mindig rá, hogy a gyűlölet méregként terjedjen szét bennem. Hagytam, hogy gyűlöletben tobzódjak, míg ezek a férfiak nyögve elélveztek bennem.

– Keyla, te jössz! – Corin dugja be a fejét az ajtón, kirángatva sötét gondolataimból. Ő a mi kis szervezőnk. Mindent ő irányít, ahogy most engem is.

Vetek még egy utolsó pillantást magamra, majd elindulok a függöny mögé. Corin bejelenti az érkezésemet, mire a tömeg kiabálni kezd. Felcsendül egy erotikus szám, szétnyílik előttem a sötétség, és minden élesen világos lesz. Fényesen ragyogó spotlámpák kúsznak végig a testemen. Elérhetetlen csillagként ragyogok a színpadon. Mély levegőt veszek, nagyobbat, mint ami a tüdőmbe fér. Igen, kevesebbet kellene bagóznom. Egyszer az öl meg. Ha szerencsém lesz.

Gyors léptekkel uralmam alá hajtom a színpadot, vele együtt az engem bámuló férfiak mohó tekintetét. Belekapaszkodom a hideg rúdba, és körbepörgök rajta. Közel húzódom hozzá, a szeméremdombomat nekipréselem, majd elhúzom. A testem lágyan hullámzik a zene ritmusára. Ismét egy pörgés. Az ujjaim végigszántanak az ajkamon, majd le a nyakamon a mellem között. Elengedem a rudat, és lassú, kecses léptekkel a nyálcsorgató kutyák felé veszem az irányt. Érinteni és birtokolni akarnak. Elég csak rájuk nézni. Van, aki a műsor után álló farokkal távozik.

A testi kontaktus tilos!

Soha, senkivel, csak ha Lucas megengedi. De ez csak néhány vendég kiváltsága, akik rohadt gazdag és befolyásos emberek. Talán ezért is működhet így ez a klub. Elit hely.

– Amanda, itt vagyok! Nézz rám! – kiabálja egy korosodó férfi jobbról.

Amanda a művésznevem, igyekszünk inkognitóban maradni. Ez mindannyiunk érdeke.

Ránézek, huncutkodom vele. Eljátszom, hogy ez nekem is olyan jó, mint neki, de belül a gyomrom forog az egésztől. Hiába csinálom ezt évek óta, legbelül tudom, hogy nem erre születtem. Lucas várja el ezt tőlem, tőlünk. Legyünk kedvesek azokkal, akik ha szemmel baszni tudnának, már ezerszer kielégültünk volna munka közben.

A zene lassan a végéhez ér, elindulok a sötét függöny felé. A férfiak őrjöngenek, többet akarnak, de mára ennyi jár. A függönyhöz érek, és mire felcsendülnek az utolsó dallamok, eltűnök a reflektorfényben. Visszavonulok az öltözőbe, hogy kifújjam magam. Lerogyok a székre, és meggyújtok egy szál cigit. Nézem a kavargó füstöt, amit kifújok, majd ismét a tükröt bámulom.

Ki ez a lány? Ki vagyok én?

– Jó voltál, Keyla – közli Corin elismerően. – Ha pihentél, menj ki a vendégekhez! – A hangja habár kedvesen cseng, mégis érzem benne az utasítást.

Igen, a ma este ennyivel nem ér véget. Ki kell mennem közéjük. Hagynom kell, hogy megérintsenek, közben mindenféle mocskos dolgokat súgnak a fülembe. Ráadásul mindehhez jó pofát kell vágnom. El kell tűrnöm, hogy csak egy tárgy vagyok, amit kényük-kedvük szerint használhatnak. Undorító ez az élet, az életem.

Elszívom a cigit, iszom egy pohár vizet, és felállok.

Porondra fel, kislány!

Kimegyek a bárba, ahol öltönyös úriemberek jókedvűen iszogatnak. Igen, a hely nem a csőcseléknek való, hanem a tehetősebb, igényesebb férfiaknak. Milliomos emberek, akik megtehetik, hogy fizessenek a buja élvezetekért.

Értünk.

Férfiak, akik rajtunk élik ki a vágyaikat.

– Jó estét, Amanda! – Egy magas, harmincas férfi szólít meg. Jóképű. És gyönyörű szeme van. Olyan kék, akár az égbolt. De a szép külső sokszor takar rút belsőt. Ezt megtanultam. – Megtennéd, hogy csatlakozol hozzánk? – Kérdése közben a barátjára mutat, aki engem méreget.

Mindketten fiatalok, na, jó, hozzám képest öregebbek, de jóképűek. Nem is értem, mit keresnek itt? Sármosak és pénzesek. Nem hiszem el, hogy ne találnának maguknak egy buta libát, aki rajongana értük. Akit elvihetnek plázázni, manikűröshöz, fodrászhoz, meg ilyenek. Akivel azt tehetnek, amit csak akarnak.

– Persze – válaszolom kedvesen.

A lehető legtöbb meghívást el kell fogadni, ez erről szól. Kellemes társaságot kell biztosítani a férfiaknak. Leülök melléjük, és rágyújtok.

– Iszol valamit? – kérdezi a barát, aki elfelejtett bemutatkozni. Igaz, itt a név nem sokat számít, de az etikett azért itt is működik. Magas, vékony cingár alak, aki megpróbál kedves és figyelmes lenni velem.

– Egy pohár narancslevet – válaszolom.

– Narancslevet? – kérdezi hahotázva. Nem értem, mi ezen ilyen meglepő.

– Igen. Ha minden vendéggel innék, úgy húznának ki, mint a döglött lovat – válaszolom unottan, mire hangosan felnevetnek.

– Nemcsak szexi, de vicces és csípős is – jegyzi meg a férfi, aki folyamatosan engem bámul szemtelen módon.

– Szereted, amit csinálsz?

Micsoda hülye kérdés ez? Barom.

– Igen, szeretem – hazudom, mert ugye azt nem mondhatom, hogy ez van. Nem mondhatom, hogy csak egy tárgy vagyok, valakinek a tulajdona, akit te kedved szerint bámulhatsz, esetleg tapizhatsz.

– Nagyon jól csinálod. Szexi vagy, és elérhetetlen. Legalábbis így tudom. – A hangja kissé gúnyos, ami nem tetszik. Visszanyelem kitörni készülő haragomat.

– Jól tudod – vágok vissza ennek az önelégült baromnak. Azért, mert tele van pénzzel, ne higgye már, hogy bármit megkaphat!

Közben megérkeznek az italok.

– Peter, hiába udvarolsz, Amanda nem lehet a tiéd – mondja a férfi, aki meghívott, majd megpaskolja baromi bunkó Peter vállát.

– Sajnálatos. – Csalódottan grimaszol, miközben engem bámul. Lefogadom, épp elképzeli, hogyan dugná le a farkát a torkomig.

– Ti mivel foglalkoztok? – teszek fel egy cseppet sem érdekfeszítő kérdést. Valójában leszarom, mit csinálnak, de mutatnom kell egy minimális érdeklődést.

– Ügyvédek vagyunk. Mindketten. És milyen modortalan vagyok! A nevem Tom. – Felém nyújtja a kezét, elfogadom. Valóban az voltál ügyvéd létedre, Tom. Megcsókolja a kézfejemet. Nem tolakodó, nem bunkó, mint a másik.

Eltöltünk még pár percet így hármasban, azonban nem időzhetek sokáig, és az igazság az, hogy nem is akarok, mert seggfej Peter lassan szemmel megkefél.

– Uraim, köszönöm a társaságot. – Felállok, közben meggyújtok egy újabb szál cigarettát. Mélyen beleszívok, majd kifújom a füstöt, egyenesen Peter szemtelen pofájába.

– Mennyiért maradnál? – kérdezi incselkedve.

Te paraszt, nem vagyok kurva! Mivel ezt nem válaszolhatom, szívok egy újabb slukkot. Akármennyire is szeretném elküldeni a francba, nem tehetem.

– Nem tudnád megfizetni – csak ennyit mondok, mire Tom hangosan nevetni kezd. – További kellemes estét! – Elfordítom a fejem, és magukra hagyom őket. Peter amúgy is idegesített. Egy tenyérbemászó, rámenős szarházi, aki azt hiszi, tőle minden nő bugyija leesik. Tipikusan az a seggfej típus, aki szarik a nőkre. Megérdemelné, hogy megleckéztesse valaki.

Az este további része a szokásos. Hosszú és értelmetlen beszélgetések, férfiak, akik gondolatban régen továbbmentek puszta szóváltásnál. Keringek köztük, magamra erőltetve a jókedvet, ami valljuk be, elég gyengén sikerül. Még úgy is, hogy megpróbálom némi alkohollal oldani a bennem tornyosuló dühöt. Lucas megfosztott minden személyiségjegyemtől, egy dolgot mégsem tudott kiirtani belőlem. A maradék büszkeséget.

– Minden rendben van, kedvesem? – kérdezi Lucas, ahogy mellém lép. Kezét a derekamra teszi, és szorosan magához húz.

Szeret fogdosni, éreztetni velem, hogy csak az övé vagyok. Tök mindegy, hogy néha más is megkefélhet, akkor is az övé vagyok. Elvette a szabadságomat, hogy itt éljek, e falak között. Ő azt hiszi, szabadságot adott, lehetőséget, de valójában láncokat, melyek mélyen a húsomba vájnak. Egészen mélyen, szinte a lelkemet szorongatják. Néhány vendég szerint nekem nincs is lelkem, hideg vagyok, és közömbös. De miért is lennék boldog? A boldogság törékeny dolog, akár a legszebb porcelán, melyet féltve őrzünk. Ha nem védjük meg, darabokra törik, és szinte lehetetlen összeragasztani. Az én lelkem olyannyira sérült, hogy egyszerűen lehetetlen meggyógyítani.

– Persze, semmi gond. Elbeszélgettünk az urakkal – válaszolom egy erőltetett mosollyal.

– Helyes! Gyere velem, szeretnélek bemutatni valakinek. – Megfogja a karom, és elindulunk a titokzatos idegen felé. Nem faggatózom, csak követem Lucast.

Még egy alak, akivel bájolognom kell. Kezdek fáradni, és persze nagyon unni ezt az egészet. A többi lány hangosan nevetgél a férfiak társaságában. Van, aki úgy fogja fel ezt, mint egy esélyt. Lehetőség, mert nem kell az utcán keresnie a kenyeret. Szerintem ez csak helyrajzi kérdés. Igaz, ez nem egy bordélyház, mi csak nők vagyunk, akik kellemes perceket okoznak a férfiaknak. Sokszor elég pár jó szó, egy érintés, egy tánc. Van, hogy tovább kell mennünk, de csak addig, amíg mi akarjuk.

– Victor! – szakítja meg Lucas hangja a gondolatokat, melyek a fejemben kavarognak. – Itt is vagyunk. – Lucas előzékenyen maga elé enged. – Ő itt Amanda.

Úgy érzem magam, mintha állatkertben lennék, csakhogy itt én vagyok a vad, akit ketrecben mutogatnak.

– Üdvözlöm, Victor vagyok – nyújtja felém a kezét az idősebb férfi. Megfogom, a szájához emeli, és gyengéd csókot ad a kézfejemre. – Nagyon örülök, hogy végre személyesen is megismerhetem. Figyelem önt egy ideje, vártam a pillanatot, mikor beszélhetünk. – A keze még mindig az enyémet szorítja, és úgy bámul, mint aki majd’ felfal.

Igaz, hogy öreg, de nagyon jól tartja magát. Egy szexi ötvenes. Nagyon magas, közel két méter is lehet. Széles válla van, a haja szinte teljesen deres, a szeme egészen sötét. Ajka tökéletes ívben találkozik a szája sarkában. Fiatal korában biztos vonzó férfi lehetett. Miért is tanakodom ilyen butaságokon? Hozzám amúgy is túl öreg lenne.

– Amanda, Victor szeretné, ha táncolnál neki. Vonuljatok vissza a VIP szobába – közli Lucas, közben végigsimítja a hátamat, és magunkra hagy bennünket. Nagyot sóhajtok. Azt hittem, megúszom ma estére a különszámot, de úgy látszik, mégsem.

Ránézek a férfira, aki diszkréten engem bámul. Látszik rajta, hogy kőgazdag, de mégsem abból az arrogáns és öntelt fajtából, aki szeret a vagyonával villogni.

– Kövessen, kérem!

Elindulunk a szoba felé, hogy elvonulhassunk a többi vendég elől. Ez is egy pluszszolgáltatás.

Kinyitom az ajtót, az idős férfi belép.

– Foglaljon helyet, kérem! – Kinyújtom a kezem a kanapé felé, ami körbeveszi a jobb oldali sarkot.

A szoba vörös és fekete színekben pompázik, a fények halványak és sejtelmesek. Victor leül, kényelembe helyezi magát velem szemben. Nem veszi le rólam a szemét egy percre sem. Felveszem az asztalon lévő távirányítót, és zenét kapcsolok. Könnyed, erotikus, fülledt hang tölti be a helyiséget. Megacélozom magam, megpróbálok kikapcsolni és a „munkámra” koncentrálni.

A testem lágy hullámzásba kezd, a csípőmmel kis köröket írok le magam körül, közben simogatom magam. Victor engem néz. Pontosan tudom, mire gondol. Gondolatban, lefogadom, engem kefél. De Lucas csak táncot említett. Közelebb megyek hozzá, megragadom a nyakkendőjét, és magam felé húzom. Sötét szeme tágra nyílik, és elkalandozik rajtam. Látom az arcán, hogy mit váltok ki belőle. Ő is csak férfiból van.

– Ismeri a szabályokat, ugye, Victor? – kérdezem kacéran, közben a kezem őszes és puha hajába siklik.

– Igen – dünnyögi, közben nagyot nyel, ahogy felnéz rám.

– Helyes.

Tovább folytatom az erotikus táncot, a testemet szorosan hozzápréselem az övéhez. Nem ér hozzám, csak csodálattal nézi, amit vele csinálok. Teljesen belefeledkezik a látványomba. Élvezi a műsort, tetszik neki, hogy vonaglok rajta, hogy hozzásimulok. Le- és felkúszom rajta, kínosan ügyelve arra, hogy csak ott érjek hozzá, ahol akarok. Hiába kerülöm a tiltott zónákat, nem tudom nem észrevenni egyre keményedő férfiasságát alattam. Nincs is ebben semmi különleges. Egy fiatal lány kényezteti őt. Az arcán elégedett mosoly, a kezét ökölbe szorítja maga mellett. Látom rajta, hogy nehezére esik nem hozzám érni, de a klub szigorú szabályok szerint működik. Ezt ő is tudja.

Pár perc múlva elhúzódom tőle, ő bódultan bámul fel rám. Úgy néz ki, mint akit bedrogoztak, és a drog neve: Amanda.

– Köszönöm – dünnyögi az orra alatt, közben parázsló tekintete továbbra is rajtam kalandozik.

– Ezért vagyok – válaszolom. Öntök neki egy pohár italt, amit lassan elfogyaszthat, amíg a merevedése elmúlik. Lucas mindenre gondol.

– Ön nem iszik? – kérdezi, közben egy másik pohárért nyúl.

– Nem, köszönöm – tiltakozom.

Nem fogyasztok sok alkoholt, csak amennyit muszáj. Pár évvel ezelőtt volt alkalmam elmerülni benne. Azt hittem, az alkohol mámora elnyomja a bennem dúló dühöt és kétségbeesést, de tévedtem. Csak nagyobbra nőttek a problémák.

– Maga csodálatos nő, Amanda. – Leteszi a poharat az asztalra.

– Köszönöm. – Csak egy szóban felelek, talán így hamarabb abbamarad a bájcsevej.

– Szeretem nézni, ahogy mozog.

A vén kéjenc. Kíváncsi lennék, mit szól ahhoz az asszony, hogy a férje fiatal lányokon legelteti a szemét.

– Ez a munkám. Kérem, fogyassza el nyugodtan az italát, uram! – Lassan hátrálni kezdek az ajtó felé. Megpróbálom rövidre zárni a beszélgetésünket.

– Máris mennie kell? – kérdezi kedvesen.

– Igen – vágom rá a választ. Igazából ez nem hazugság. Nem időzhetek sehol sem sokáig.

– Tudom, hogy dolga van. Nem sajátíthatom ki magamnak. – Feláll, és elindul felém. Elém áll, megfogja a kezemet, és ad egy csókot a kézfejemre. – Köszönöm.

– Szívesen – válaszolom, majd távozom a VIP-szobából.

Az estének még közel sincs vége, hiába a fáradtság, ami lassan az uralma alá hajt. Az este pontosan akkor ér véget, amikor Lucas azt mondja. Nos, ez általában hajnalra tolódik ki. Addig még rengeteg emberrel kell beszélnem, finoman kelletni magam úgy, hogy azt lássák, ez nekem legalább akkora élvezet, mint nekik.