Szerb Antal

Szerelem
a palackban

– részlet –

Szerkesztette
Poszler György

A hatodik kiadás
javított, elektronikus kiadása

Indulás

A fehér mágus

A keletrómai birodalom polgárai történetünk idejében nagyon sokat tudtak mesélni Zoé hercegnőről, Konstantin császár egyetlen leányáról. Szépségének és jóságának híre az egész kereszténységet bejárta, akadtak, akik messze földről jöttek Bizáncba, hogy láthassák, amint hosszú uszályos, merev ruhájában a templomba vonul, és mélyen meghajolva eltűnik az óriás portálé mögött. Aki ínséges hozzáfordult, mind könyörületre talált nála; a hercegkisasszony keskeny kezét ha imára emelte, láthatatlan áldás hullott belé, és mondják, betegeket is tudott gyógyítani.

Egy napon Zoé hercegnő vitorlás hajóra szállt, és napját a tengeren töltötte. Tavasz volt akkor, a tenger kék volt, mint az ég, az ég mély volt, mint a tenger, ég és tenger között könnyű kezű szelek hajtották a gyermek hullámokat. A hercegnő a hajó orrán állt, énekelt, és kibontotta haját. – Milyen szép az élet – mondta –, és hogy olyan fiatal vagyok.

Mikor estefelé visszaérkezett, az egész város ott állt a parton, és integetve várta, a kereskedők boltjuk előtt, az asszonyok az ablakokban, és az anyák fölemelték gyermekeiket. – Hozott isten, Zoé hercegnő – mondták –, hogy íme visszajöttél a sós birodalomból. – Mert a hideg kőváros lassan hűlő szíve Zoéban dobogott, arcában látták fényleni az utolsó és legfájóbb szépséget, mely az elmúlt Hellászból megmaradt.

Mikor Zoé a palotába érkezett, hírül vette, hogy egy kisleány, gyermekpajtásai közt legkedvesebbje, meghalt, míg ő a tengeren volt, a régóta tartó, titokzatos sorvadásban. A hercegkisasszony önvádat érzett: valahogy azt gondolta, hogy ha kis kedvence oldalán marad, életben tudta volna tartani. Most már az érthetetlen hatalom táborába szállt, és Zoé boldog napjára könnyesen alkonyult a részvét szomorúsága.

Másnap többen jöttek hozzá asszonyok, panaszkodván, hogy gyermekük beteg. A betegség tünetei valamennyinél ugyanazok voltak: a gyermek fázik, és mondhatatlanul szomorú lesz, sóvárog, de mi után, nem tudhatni, mert szava sincs többé: nem sír, és nem eszik, kis teste pedig egyre hűl, és arca riasztóan szépül – amíg meghal, és olyan lesz, mint a régi istenszobrok, melyeket olykor pincékben találtak. Szinte azt hihette az ember, hogy halálukkal visszatértek a régi Hellász fényben gazdagabb tájaira. Az orvosok nem tudtak segíteni a kórságon, nevét is hiába keresték Galenus irataiban.

Zoét nagyon megviselte a városra hullott csapás: a gyermekeket mindennél jobban szerette, köztük volt igazán otthon, és Bizáncnak majdnem minden gyermekét ismerte személy szerint. Hogy a furcsa járvány kitört, nem nyugodott nappal és éjszaka, sorra látogatta a betegeket, vigasztalva és segítve, hol lehetett. Ha Zoé a közelükben volt, a betegek állapota megváltozott: keze érintésén melegebb élet indult bennük, nevettek újra, és fecsegtek versenyt Zoéval: aki pedig aludt, ha Zoé az ágya szélére ült, boldog álmokat látott, telve csodálatos és érthetetlen visszaemlékezéssel.

De Zoé csak egy volt, beteg gyermek pedig nagyon sok. Amint a hercegkisasszony eltávozott, visszatért a sorvadás, és a hideg csakhamar elragadta a magára hagyottat. Bizánc utcáin lassú menetben vonultak a kicsiny kék koporsók.

Zoé nem ismert fáradtságot, és minden síró anyát engedelmesen követett. De a sok szerencsétlen asszony közt egyé sem volt hasonló az ő bánatához; mert minden gyermekkel az ő életéből temettek valamit, és nemcsak az anyák könnyei égették, de legkivált a halódó gyermekek névtelen, titokzatos bánata. A haldoklóknak egyre alkonyodó tekintetéből próbálta kiolvasni a végzetes titkot.

Egy este hazafelé tartott asszonyai közt, hogy valami táplálékot vegyen magához – leginkább azért, mert asszonyai nagyon fáradtak voltak, de nem akarták magára hagyni. Még útközben betért egy kis beteghez, és itt eszébe jutott, hogy a város túlsó végén lakik egy édes gyermek, akinek ma lesz a legválságosabb napja. Asszonyait rábírta, hogy menjenek nélküle haza, maga pedig egyszerű ruhát kért a kis beteg anyjától; nem akarta, hogy a polgárok észrevegyék, amint kíséret nélkül jár, mert ha ez az udvar fülébe jut, a kísérőasszonyokat megbüntetik hűtlenségük miatt.

Csaknem futva sietett át a városon, de így is későn érkezett. A szülők eleinte nem ismerték meg, és durván szóltak hozzá: kicsoda, kérdezték, miért háborítja őket késő este, és jobban tenné, ha a dolgára menne; csak nagy sokára hitték el, hogy Zoé, és beengedték a halotthoz. Zoé virágot tett a kisfiú összekulcsolt kezébe, és csendes búcsúval távozott.

Lassan és fáradtan tartott a palota felé, és egyszer csak érezte: elpirul. A hideg, elutasító szavak, melyeket hallott volt, most érkeztek csak el hozzá, és különös fázékonyság fogta el, milyent még sosem érzett. A szél is csípősebben fújt a sötét, ismeretlenné váló utcákon át, és Zoé egy új Bizáncba tekintett félve széjjel. És akkor látta először, hogy itt minden kőből épült: kőből a házak és a kutak, kővel van az utca kirakva, amerre jár, kőtemplomok és kő égboltozat, mely a feje fölé súlyosult. A kőutcán kopogott a hazafelé sietők lépte: megannyi egészen idegen, amint fáradt és közönyös tekintetük roppant távolságból jötten egy pillanatra a kendős, álruhás, szépségtelen Zoéra esett. Zoé eddig csak olyankor látta őket, amikor kocsija útján sorfalat állottak: akkor ragyogott valami arcukon, valami régi fény utolsó visszavert morzsája, és Zoé azt gondolta, hogy ezek is gyermekek, akik megnőttek – most látta, hogy nem igaz, kővárosuk hideg jele fehér a homlokukon, és csak járásuk tetteti, hogy élnek. A tengerre próbált gondolni Zoé, és a nagy kertek nagy virágaira – és akkor vette észre, hogy a város egyetlen ablakában sincs virág: nem is lehetne; tudta, nem, itt nem terem virág, elfagy gyökértelen, amint elfagytak a gyermekek itt, az ő édesei, és hogy ő az utolsó, magányos virág, melyet egy régi nyár intésül itt felejtett.

Hosszú volt nagyon hazafelé az út, és mikor végtére megérkezett a palotába, olyan fáradtság fogta el, hogy elküldte, először, vigasz nélkül a látogatásáért siránkozó asszonyokat. Aludni akart, alig tudott levetkőzni a fáradtságtól.

Az ágya nagyon hideg volt, és a takarója nehéz, ráncait mintha márványból faragta volna valami művész. Tagjai nehezek voltak, és az álom rázuhant.

Másnap jajveszékelő asszonyok egész sokasága várta ébredését, Zoé föl akart kelni, de hideg tagjai nem mozdultak, a takaró súlya fogva tartotta. Meg akarta mondani, hogy fáradt, ma nem kel föl, majd holnap – de a szavak mind valami idegen nyelven keringtek előtte, ellenségesen, és nem szólt semmit; összekulcsolta mellén a kezét, és várta az éjszakát.

Így ment ez néhány napig. Akik ez alatt az idő alatt látták, megdöbbentek megnövekedett szépségén. Olyan szép volt ekkor, hogy arca már nem okozott örömet az embereknek, csak félelmet, borzadást, mint valami istenkísértés.

Erről tudták meg, hogy őt is megszállta a titokzatos sorvadás, mely elemésztette a város gyermekeit.

A palota gyászba borult; Konstantin császár elhanyagolta az országos teendőket; a város összes templomában imádkoztak a hercegkisasszonyért. Orvosok jöttek, orvosok mentek, orvosságot egy sem tudott. Minden halott gyermekkel Zoé életéből temettek valamit.

És mikor már a thesszáliai javasasszonyok is hiába mondták el ráolvasásukat, a sivatagból jött remeték is hiába vetették a keresztet, hosszú szakállú zsidók hiába aggattak különös köveket Zoéra, szent életű arabusok hiába üvöltöztek táncolva ablaka alatt, bolondok és törpék hiába hányták a cigánykereket, hiába születtek torz kétfejű állatok arcát felvidítani, és Zoé titokzatos bánata mindegyre mélyebb, csendesebb, halálosabb lett – végül valakinek eszébe jutott a fehér mágus.

A fehér mágust hetven év óta nem látta senki. Magányosan élt északon, a Kárpátok között, nagy hegy tetején, amióta minden földi dologtól elvonatkozott, és az örök tudományoknak szentelte életét. Azt beszélték, hogy a természet és az emberélet minden titkát legmélyebbjéről ismeri: ha valaki, hát ő tud segíteni a hercegkisasszonyon.

Gyorsan küldöttség szemeltetett ki, élén az archilogothétosszal, hogy keresse fel a fehér mágust, ha él még, a Kárpátok ormain.

A küldöttségnek sok nehézséggel kellett megküzdenie útjában: a hegyek közt a hóolvadás elmosta az utakat, a kiáradt Dunán életveszéllyel járt az átkelés, a havasalföldi erdőkben vad szlávok leselkedtek rájuk mérgezett nyilakkal.

Végtére mégis elérkeztek a havasok közé. Tájakra értek, hol még senki sem járt; a csend és nyugalom sok ezer éves fészke megbolygatlanul pihent a havasok árnyán. Emberek, akik járatosak voltak álmokban és jelekben, itt már rettegve érezték a fehér mágus titokzatos közellétét.

Egy napon patakhoz értek, melynek vize különös, kristályos, megfagyott virágokat sodort alá. Így tudták meg, hogy a mágus ennek a hegynek az ormán lakik. Megindultak fölfelé kínosan, hómezők és jégfolyók között. Az öszvérek valamennyien elhullottak, az emberek közül a gyengébbek megbetegedtek, vagy rémlátásokkal gyötörtettek. A küldöttség felére apadt.

És éjszaka volt akkor is, mikor a küldöttség megmaradt tagjai a fehér mágus jégkertjébe értek. A csillagok megdöbbentően tiszta sugaránál messze látszottak mind a hegyóriások, a roppant hómezők sápadtan feküdtek az éjszakában, és a hideg nagyon nagy volt. A kertet átjárta vissza-visszatükröződve a kékes fény, mely a fehér mágus palotájából szüremlett ki.

Mikor fölmentek a síkos grádicsokon, a kapuban elébük jött a mágus, és üdvözölte őket. Komoly, fenséges arca láttán elszégyellte magát minden földi gond, a fáradt hátak mintegy rajtakapva kiegyenesedtek.

Az archilogothétosz előadta jövetelüknek okát, a mágus figyelemmel hallgatta meg. Megígérte, hogy meglátogatja a hercegkisasszonyt, és megtesz minden tőle telhetőt – jóllehet igen nehezére esett itt hagyni csillagvizsgáló tornyát, és visszatérni az emberek nyüzsgő, apró gondú, idegen messzeségbe süllyedt világába, de tiszteletben tartotta az erkölcsi törvényt, melynek értelmében segíteni kell a hozzánk fordulókon, és azt a másikat, hogy a földön a császár az úr, és amíg itt él, neki tartozik engedelmességgel.

Ezen az éjszakán azonban az égbolton különös események játszódtak le, melyek századonkint egyszer ha láthatók, és századra előrevetik fényüket – ezt az éjszakát még tornyán kellett töltenie. Hajnalfelé nehéz szívvel mondott búcsút az örök csillagoknak.

Másnap megindultak Bizánc felé. A mágus oldalán könnyű volt az utazás: ösvényeket tudott a hómezők között, a Duna engedelmesen vitte hátán a dereglyét. A mágus szívesen adott tanácsot a kérdezősködőknek, mindenki iránt jóindulattal viseltetett.

Mikor Drinápolyba értek, azt beszélték a városban, hogy Zoé hercegnő utolsó perceit éli. A mágus elkomorodott, és meggyorsította az utazást.

Mikor Bizánc falaihoz értek, már szóltak a harangok: Zoé hercegnő halott volt.

Konstantin császár megtépett fájdalomban fogadta a mágust.

– Ha pár órával előbb érkezel, megmenthetted volna!

– Az én hibám – mondta leverten a mágus. – Ha azonnal indulok, idejében itt lehettem volna. Örökké rajtam a szégyen!

Bement a halottas szobába, és figyelemmel megszemlélte a holttestet. Mikor visszatért, még komorabb volt:

– Nem hiszem, hogy tudtam volna segíteni rajta, amíg élt – mondta. – Különös leány lehetett a te leányod, Konstantin császár… különös leány, akit a részvét ölt meg, a gyámoltalan szeretet; megfagyott, mert a gyermekek fáztak Bizáncban, és sóvárogtak az elveszített hellászi nap után. Ilyen veszedelmes dolog, ha valaki hagyja, hogy meztelen szívét érintse az élet, és nem tud, amint kell, elvonatkozni a földtől. Látod, én csillagvizsgáló-tornyomban ülve, előre tudok minden bajt, mely a földre zuhan a vészes csillagokból, és ha csak egyszer is elfogna a részvét, meghalnék abban az órában. De szívemet a Kárpátok örök tele védi; tornyomig az élet tengere nem hat föl, csak megtisztult legvégső párázatában. – Amíg élt, nem segíthettem volna rajta; de most, hogy hideg már a szíve… sosem volt még, hogy hiába tettem meg egy utat.

Gondolatokba mélyedve elvonult a palota kertjébe.

Az éjszaka folyamán fölkereste a császárt leánya ravatala mellett.

– Nem tudok dolgom végezetlen hazamenni, uram – mondta –, és elhatároztam, hogy a legnagyobb, legveszedelmesebb mágiához fordulok, mely csak egyszer sikerül a mágusnak életében: a halott-támasztás tudományához. Nem árulhatom el neked számos titkát és nehézségeit, de van egy, melyet neked kell valamiképp leküzdened. Tudd meg ugyanis, hogy ingyen semmi sem történik a szenvedésnek és siralomnak e völgyében, és a születés nagy misztériuma megköveteli a fájdalmat és a véres áldozást. Ha egy halottat elevenné akarok tenni, egy elevennek halottá kell válnia. Önkéntes áldozatra van szükségem, császár, hogy leányodat az életbe visszaadhassam.

– Minden bizonnyal akad több is – mondta a császár –, aki feláldozza magát érte, hiszen Bizánc szíve őbenne dobogott. Magam is szívesen meghalnék, de a birodalomnak szüksége van életemre.

Másnap a heroldok kihirdették a városban, hogy kerestetik valaki, aki feláldozza életét a császár leányáért; mulandó teste elmúlik, híre örökkön él a hálás emlékezetben.

De a kővárosban nem akadt senki jelentkező; hogy Zoé meghalt, és nem látták többé hosszú, uszályos ruhájában a templomba vonulni, nem gondoltak rá, és talán észre sem vették, hogy még sokkal szegényebbek és nyomorultabbak, mint voltak annak előtte.

A mágus nem is várta másképp, ismerte a polgárokat: tudta, szürke életük oly keveset ér, hogy nem képesek odaadni nagyobbért.

Átlátta, egy ember van csak, akit nem köt apró kötelékek ezre, akinek élete megérdemli, hogy áldozat legyen: ő maga. Nem is találta méltánytalannak, hogy meghaljon valakiért, akit nem ismert, és akinek élete teljesen közömbös volt számára: hiszen ő nem volt senki, aki fontos lett volna, és egyszer csak meg kellett halnia. És meghalni sem félt, hiszen kétszer annyi ideig élt, mint az emberek szoktak, és mindent tudott már, és többet, semmint ember tudhatott; ezen a földön nem várta már semmiféle beváltandó ígéret.

Közölte elhatározását a császárral, aki meg sem tudta köszönni megdöbbenésében.

A mágus számára berendeztek egy régóta elhagyottan álló épületet a palota kertjében; a testőrség elhelyezkedett körülötte, hogy senki állat vagy ember ne menjen a közelébe. A mágus itt töltötte az éjszakát nagy varázslatainak közepette. A testőrök mindenféle hangokat véltek kihallani, és némelyek szerint az elhagyott épület hajnal előtt hirtelen kék fénnyel földerengett.

Reggelre kelvén a császár fölkereste a mágust. A mágus az üres terem közepén ült roppant karosszékében; egészen összetört, és nagyon csendesen mondta:

– Császár, a nagy mágia megtörtént, minden dolog kedvezett céljainknak égen és földön, most csak az van hátra, hogy meghaljak.

– Mi az utolsó kívánságod, mágus? – kérdezte könnyezve a császár.

– Semmiféle utolsó kívánságom nincsen, amint első sem volt. Az utolsó parancsom ez: a hercegkisasszony holttestét fehér ravatalon, a Bíborbanszületettek teljes díszébe öltöztetve vigyétek délben a székesegyház előtti térre. Ugyanoda vigyétek fekete ravatalon az én testemet is. Az élet és halál csodája ott fog végbemenni. Császár, élj boldogul.

Akkor minden hétköznapi munka megszűnt Bizáncban, a polgárság ünneplőbe öltözött, és enni sem tudott a kíváncsiságtól. A hercegkisasszony holttestét reszkető kézzel öltöztették, akik kísérőasszonyai voltak: a merev, csupa arany koronázási ruhába, melyet csak egyszer ölthet asszony magára, s fejére föltették a nagy, nehéz diadémát. A császár mondhatatlan izgalomban térdelt a feszület előtt.

A mágus pedig karosszékében ült, és mikor ideje eljött, elbocsátotta lelkét az utolsó, legnagyobb egzaltációba. Érzékszervei egymás után maradoztak el, velük együtt a lágyság, az ízek, az illatok, hangok és a földi múló képek. Azután megszűnt a test fáradt érzete is, a lélek szabadon bontotta ki szárnyát szabadabb síkokon. Ellenállhatatlan könnyebbség ragadta mind fölfelé, egyre magasabbra; a fény nőttön-nőtt, és a lélek határa egyre tágasabb lett. Lebegett a világosság tengerében, és ezt a tengert Elfelejtés tengerének hívják: mert a lélek, mikor ideér, nem emlékszik már, hogy máshol is volt valaha, az örökké ittvalóság általjárja csodás nyugalommal, és elmúlik tőle az a rettenetes bilincs, melyet úgy neveznek: én vagyok.

És azután egyszer csak dobbanva megáll a lélek az utolsó határon. Eddig eljutott máskor is már, és ismét mindig visszahullott: élőnek itt nem lehet tovább. De ez a megállás mérhetetlenül rövid, ha ugyan egyáltalán időben történne a lélek aszcenziója. Mert ezúttal az erő és akarat, mely útjára kidobta, olyan hatalmas volt, hogy áttörte a határt, és a lélek új tengerbe ér, melyet úgy hívnak: halál.

És akkor a mágus elhagyatott testét megmosták, parancsához híven ráfektették a fekete ravatalra, s megindult a menet lassú énekszóval.

A lélek pedig emelkedik tovább, földi értelemmel el nem gondolható távolságokat hagyva maga alatt; nincsen már egyedül, körülötte sok-sok fénybe öltözött lélek, és a nap aranyküllős kocsija előttük ragyog.

Akkor a lélek föllép a nap kocsijára, hol elébe sereglik a többi bölcs, mágus és csillagértő lelke. Örvendezve fogják körül, marasztalják, és a fehér mágus lelke kevéssé megpihen.

Mostan a kocsi peremére lép, és visszanéz a megtett úton át, mérhetetlen távolságon át a földre. Szürkén, lucskosan, bágyadtan, mozdulatlanul, nagy messze lent, ott fekszik a föld. Sivár látvány, és a lélek készül a további utazásra.

Akkor hirtelen a földnek egy pontjából valami fényesség ütközött ki: a fönti fényességtől egészen különböző, bántó, földszerű és sötét. A lélek lassan hozzászokott a távolsághoz, és látta, hogy az a fény ott lent Bizánc.

Látott sok embert a székesegyház előtt, a tömeg közepén egy fehér ravatalt. A fehér ravatalon csodálatos nőalak, abból árad a különös, földszerű fény. A leány pedig lassan fölült, majd egészen fölemelkedett; a bíborban születettek merev, csupa arany ruhája mint kehely ragyogott teste körül. Most csak őt látta a lélek, és karjának alvajáró mozdulatát. És sosem látott még ehhez foghatót.

És azután egyszerre mindent látott, amint az a lenti fény kitárult szerte, a földet, amint ragyogó arccal aludt a déli napban, és győzelmes-zölden tört elő rajta millió fa és virág; a tenger kék volt, mint az ég, az ég mély volt, mint a tenger, ég és tenger között könnyű kezű szelek hajtották a gyermek hullámokat.

Akkor a lelket bánat fogta el, hogy mindezt eddig még sosem látta. Kihajolt a nap kocsijának párkányára, síkos volt az aranypadló, mérhetetlen a távolság, szédülés fogta el, és aztán zuhant, zuhant a föld felé. Mert a testéből szabadult lelket már csak egy nehézkedés ereje hajtja: a vágy.

A fehér mágus lelke világok miriádjain hullva keresztül elhagyott testébe visszatért. A bizánci székesegyházban, amelyet Hagia Sophiának neveznek, akkor harangoztak déli tizenkettőt.

A körül álló sokadalom mind a hercegkisasszonyt leste, amint lassan szeme elé emelte kezét, mint akit bánt a nap: élt!

Egyszer csak valaki nagyot kiáltott, és a másik ravatalra mutatott iszonyodva, a feketére, melyen a fehér mágus holtteste feküdt; és akkor mindenki láthatta, hogy a halott mágus jobb kezével megdörzsöli homlokát. Ugyanakkor a hercegkisasszony jobb keze nehéz súllyal aláhanyatlott.

Leírhatatlan volt a csönd és a rémület, amikor a fehér mágus óriás hajzatú fejét lassan fölemelte. Akkor Zoé hercegnő feje lehanyatlott, mint megtört liliom. A fehér mágus lassan felült, Zoé pedig meg-megakadva térdre ereszkedett. A fehér mágus kísértetiesen, mint egy igézett, felállt: a hercegkisasszony ott feküdt a fehér ravatalon. A mágus nagyot sóhajtott, és széttárta a karját, a hercegkisasszony keze összekulcsolódott mellén, mint ahogy koporsók fedelén látni. A fehér mágus szeme akkor tágra nyílott, és rémült tekintettel kereste Zoé hercegnő szemét. De csak utolsó fél pillantását sikerült elfognia, és Zoé hercegnő szeme becsukódott örökre.

Akkor a harangszó is elhallgatott, a kegyetlen déli némaságban a sokaság térdre borult, és mellét verte, maga sem tudván, miért. Csak kevesen látták, hogy a mágus leugrott a ravatalról, levetette magát a földre, és zokogott, mint egy gyermek.

A hercegkisasszony pedig ott feküdt a ravatalon; a diadéma lehullott homlokáról, és kibomlott gyönyörű hajába aranyvirágokat szőtt az örök hellászi nap.

(1923)

Madelon, az eb

Cynthia

(Töredék)

Miután Cambridge‑ből kidobtak illetlen nyakkendőviselet és erkölcstelen üzelmek miatt, a londoni University College‑ba iratkoztam be, melynek az a fő nevezetessége, hogy a dékánnak elvben jogában áll kiutasítani minden papot, aki az egyetem területére merészkedne. De ezt a jogot titokban tartják.

Egy nap kísérletképpen magamra öltöttem az anglikán egyházi személyek hagyományos és a moziból jól ismert exteriőrjét, és tüntetően leültem az egyetem porticusában, hol angol kislányok és perzsa fiatalemberek sportszerűen sütkéreztek a csekély angol napfényben. Áhítatosan behunytam szemem, és édes borzongással vártam a dékán és a szent öregek és az egyetemi porkolábok díszes felvonulását, mert imádom a felvonulásokat. De nem jöttek, a teaidő közeledett, és beláttam, hogy ismét naiv voltam. Az igehirdetéshez folyamodtam. Széttártam karomat, a jelenlevőket testvérnek nyilvánítottam, amint illik, és bizonyos revelációkról kezdtem beszélni, melyeket állítólag London és Liverpool között kaptam a gyorsvonaton a mennyország berendezésére vonatkozólag, és hogy a Nagy Állat az apokalipszisben tulajdonképpen Skóciát jelenti. Az angol kislányok áhítatos unalommal hallgattak, és nem sikerült semmi feltűnést se keltenem. Még csak el se mentek. Roppantul megalázva vonultam el teázni. Éreztem, hogy lényem visszapattan az angol jólneveltségről, és hogy létezésemnek itt tulajdonképpen semmi teleológiája nincs. Még csak egy kontraszt sem vagyok. És rám nehezedett kicsiny voltom és a világ nagysága. Könnyezve bolyongtam este a Hyde parkban, és bánatos gesztussal Cynthia nevű leánybarátomnak ajándékoztam a reflexeket a tavon, melyeket ő olyannyira szeretett. Az egész világot oda tudtam volna ajándékozni neki vagy akárki másnak, kinek a kezét jólesett simogatni északi szentimentalizmussal, magamnak mit sem tartva meg, legfeljebb az alabárdosokat, mérhetetlen sznobizmusomban.

Másnap azért újra én voltam az első a British Museum könyvtárában. Amióta nagybátyám Verne-könyvbe illő végrendelete a tudományos elfoglaltságra ítélt, szinte második természetemmé vált, hogy könyvtárba járjak. Holott az igazi természetem talán az lett volna, hogy a pusztákon lovagoljak, vagy mozdonyt vezessek. Egyébként nem tudom. Sosem sikerült kinövekednem abból a kamaszkori állapotból, amikor az ember szinte kísérletezve ölti magára a különböző személyiségeket. Magam is megdöbbenek olykor, ha végignézem lelki gardróbom gazdagságát.

Ott ültem a szokott helyemen, a szokott könyvek előttem angyali porszagukkal, szégyenkezve évszázados olvasatlanságukon. Némelyikről pontosan tudtam, hogy Southey, a poeta laureatus volt az utolsó, 1830 körül, aki kézbe vette őket, és ez a gondolat nagyon meghatott. Azután megjelent a szokott fiatalember, aki mindennap mellettem ült. Kedveltem ezt a kis fiatalembert, aki számomra úgy hozzátartozott a British Museum atmoszférájához, mint a nagy kupola fölöttünk, a körbefutó szekrények a töméntelen könyvvel és a csend, mélyebb és intenzívebb a templominál. Csak a lapok állandó zizegése hallatszott. Magamba szálltam, és olvasni kezdtem.

Később a katalógusoknál találtam magam böngészve, és azon gondolkoztam, hogy vajon a katalógusokat is Cynthiának adnám‑e, esetleg Eileennek, csak a T betűt tartva meg, mert azt nagyon szerettem, mikor láttam, hogy a szokott fiatalember mellettem áll, és szeretne megszólítani. Ez a szándék bennem is régóta élt, ha nő lett volna, már biztos megszólítottam volna, de így nem tudtam legyőzni férfiszemérmességemet. De most láttam, hogy eljött a nagyon nagy pillanat, amikor egy új barátság születik, ködös preegzisztenciákból.

– Well – mondtam, és előzékenyen mosolyogtam.

– Sorry – mondta ő, és kicsit dadogott, és helytelenül használta zavarában néhány ige vonzatát, de azért nagyon udvarias volt. – Ön két hét óta használja Henry Thomas könyvét az Amadís-regényekről, amire nekem is égető szükségem volna. Különösebb nehézségeket okozna önnek, ha néhány napra átengedné nekem?

– A legkevésbé sem. De… csak nem foglalkozik ön is Amadísszal?

– De igen – felelte azzal a meleg, meghitt, mélyről jött és rövidlátó mosollyal, ahogy csak filológusok tudnak, ha a tárgyuknál vannak. Az én szívem is kellemes bizsergés járta át. Tudtam, hogy az ég elküldte az embert, akire szükségem van. Nem az Amadís miatt – mit nekem Amadís és én Amadísnak? Az embert láttam, akinek Amadís 1930‑ban mond valamit, az embert, aki felett nyom nélkül múltak el az épeszű századok, az embert, akinek még van érzéke a kecses, váratlan és heroikus hülyeség iránt, ami valaha Európa volt.

Ezenközben megint teázóidő lett, mint mindig, és mi kimentünk, nagy egymásra találásunkban pillantást sem vetve az öreg hölgyre, aki a múzeum kertjében minden reggel furcsa, erotikus gyönyörrel az arcán etette a galambokat, egyenesen a Bury Street‑i teaházba mentünk, és mintha megbeszéltük volna, vajas crumpetet rendeltünk a teához, és csodálkozva és várakozva néztük egymást.

Amadís, a páratlan lovag foroghatott a sírjában, mert bizonyára válságos évtizedek vonulnak el, talán századokat is lehetne mondani, amíg ennyit beszélnek róla, mint mi akkor. Háromszáz év koszorútlan feledése ült az egykori nagy regények fölött, és mi felidéztük azt a spanyol úriembert, aki egyszer beállított egy másik spanyol úriemberhez, és annak egész családját gyászban találta. „Meghalt Amadís” – mondta a gyászos spanyol, és rámutatott a kinyitott könyvre, a nagy, kényelmetlen fóliánsra, ami kényelmes mondatokba hozta évszázadok álmát, az álmot, ami azóta elveszett. Beszéltünk arról, hogy milyen szép név Oriana, és Urganda la Discognue és Galaor, és a sok nem létező sziget egy misztikus Földközi-tengeren.

Nagyon sajnáltam, hogy nem volt alkalmam megtudni új barátom nevét és nemzetiségét, mert azt észrevettem, hogy nem angol, de a kiejtése nem emlékeztetett semmiféle ismert nemzet kiejtésére. Annál is inkább sajnáltam, mert péntek volt, és én délután elutaztam Cynthiáékhoz víkendezni.

Transzcendens hangulatomban csak néhány osztrigát ebédeltem, és kimentem a Bond Streetre, hogy valami gyönyörűt vegyek Cynthiának. Több gyönyörűt vettem, egy egészen modern mintájú ajakírfelszerelést aranyból, egy ófrancia kutyanyakörvet és egy estélyi ruhát, ami nagyon jól állt volna a kiszolgáló kisasszonynak, de azután még idejében ráeszméltem, hogy Cynthiával nem állok abban a relációban, amikor ruhákat lehet ajándékozni, tehát elküldöttem az egész csomagot Eileennek, és a kiszolgáló kisasszonyt meghívtam vacsorára. Az illetőt Dorisnak hívták, és angol lévén, nem ért rá már azon a héten, hanem a következő héten egy nagyon kellemes estét töltöttünk, de szeretném valahogy megőrizni a történelmi egymásutánt, amennyire ez lehetséges. És különben is Doris nem fontos, akkor már kifelé mentem ebből az egész atmoszférából, csak azt akarom róla elmondani, hogy az autóban, amikor hazafelé vittem – de inkább nem mondok el róla semmit.

Elég az hozzá, hogy újra kint voltam a Bond Streeten, és még mindig nem vettem semmi gyönyörűt Cynthiának, amikor a gondviselés elébem vezette Stephen Ellesley‑t az egész jellegzetességében, amint az egyik vállával örömet fejezett ki, de a másikat lehúzta adósságainak súlya. Miért nem ajándékozhatom Ellesley‑t Cynthiának, gondoltam, hiszen szavakkal úgysem tudom kifejezni a groteszkséget, ami az egyéniség, és ebben a pillanatban már tudtam, hogy egy csimpánzzal fogom meglepni hölgyemet. Egy kis vörös házikóból telefonáltam az állatkert egyik igazgatójának, kivel nemrégiben barátkoztam össze az antiviviszekciós liga vacsoráján, megalkudtunk egy bébicsimpánzra, megígértem, hogy belépek örökös tagnak az Állatkert Barátai című egyesületbe, és halványan céloztam rá, hogy újabban vegetáriánus vagyok, mert gondoltam, hogy ez örömet okoz neki. A csimpánz csomagolását és biztosítását rábízva szakértelmére, hazamentem, becsomagoltam, és elindultam Codliver Manor felé.

Kedves, eső utáni hangulat volt, csöpögtek a fák, a kis házak vörös teteje, a távíródrótok, az út véges-végig kanyarodós volt, mint az angol individualizmus, ami mindent tiszteletben tart, és véges-végig jómódú polgári házacskák szegélyezték, gondos függönyök mögött itták a teát az angol családok, kiknek élete a hozzáértő szerint oly mérhetetlenül tompa, és az én számomra oly kimondhatatlanul vonzó misztériummal teljes akkor, ha kívülről nézem az automobilról; ha belépek, mindennek vége.

Amikor az öreg kapun át, a nagy bükkfák között felhajtottam a kastélyhoz, még mindig megborzongatott Cynthiáék előkelősége, annak a tudata, hogy őseiket több Erzsébet-kori drámaíró említi, nem is beszélve Dryden dedikációjáról, amit szórul szóra betanultam, amikor Cynthiával megismerkedtem, és kisebb adagokban morzsoltam magamnak később, csókolódzás közben.

De valahogy az ősök csak kísérő felhang voltak Cynthia eleven előkelősége mellett, mellyel a legnagyobb közelségben is több fényév távolságát tudta közénk rakni. Jóllehet előtte való este együtt voltunk, nem mulasztotta el meglepetten kérdezni, mialatt a kezét szorongattam:

– Hát maga még mindig Angliában van? Hogy bírja ki ezt az esős és unalmas országot, mikor semmi dolga sincs itt?

És amikor egy félóra múlva végre alkalmam volt megcsókolni, még mielőtt a szája újra abba a helyzetbe került volna, hogy beszédre lehetett volna használni, már azt kérdezte, hogy mit jelent franciául vadásztarisznya.

Cynthiával mindent lehetett csinálni, nem ismert morális akadályokat, és azt hiszem, vágyakat sem. (Il y a trois sexes, hommes, femmes et Anglaises,3 mondja Morand valahol.) De végig úgy tett, és nekem is úgy kellett tennem, mintha mindez nem velünk történne, jólnevelt és intellektuális lényekkel, hanem két bennszülöttel, valahol Patagóniában, teljesen idegenekkel, mialatt mi St. John Ervyne utolsó kritikáján elmélkedünk, félálomban. Egy ideig rendkívül élveztem ezt: a szájat, ami nem az ő szája, hanem talán csak egy műszer a gondos filológus számára, hogy az Amadís-regények Orianáját jobban el tudja képzelni magának, ezt a vállat, amit nekem nyújt csodálatosan, de nem mint a saját vállát, hanem mint a kastély egy értéktárgyát a vendég nagyobb gyönyörűségére, a fizikai aktusok roppant személytelenségét. De azért lassankint valami ellenkezés támadt fel bennem, és legközelebb beleharaptam a vállába. Cynthia erősen bár, de személytelenül pofon ütött, és a védővámokról kezdett beszélni.

Most már tudom, hogy egymás mellé szerettünk az egész hosszú két és fél hónap alatt, amíg szerettük egymást. Én az előkelőségét szerettem, kezdve a Codliver Manor‑i tűzpiszkálótól Cynthia bokájának XVIII. százados szellemességéig. Szerettem, amint golfozott és lovagolt, és a falu szegényeit látogatta, és a templomban aludt vasárnap délelőtt; ezeket a dolgokat olyan úri tökéletességgel tette, amit én sosem érhettem el, minden millióm dacára. Legjobb szerettem úgy elképzelni, amint aludt – mert hiszen minden gondolat, ami átszaladt a fején, csak elvett valamit irracionális, kegyelemszerű tökéletességéből. Amikor aludt, merev és ünnepélyes arccal, végtelen messze tőlem, aki néhány perccel előbb még karjaimban tartottam: kétségkívül ő volt Oriana, Amadís lovag szerelmese.

De Cynthia, természetesen, nem sokra becsülte előkelőségét; az előkelőséghez hozzátartozik, hogy nem tud önmagáról. A sajnálatos az volt, hogy Cynthia önmagát mint okos nőt becsülte. Rengeteget olvasott, és szégyellte mindazokat a könyveket, melyeket nem olvasott. És szégyellte életének előkelő oldalát. Egyszer golfozás után egy domboldalon heverésztünk, és ő olyan elengedett kéjjel engedte át magát a napfénynek, ahogy csak az angolok tudják; látszott, hogy a világ csak a bőrén keresztül létezik. Egyszer csak dúlt arccal ült fel:

– Maga most azt hiszi, hogy nem gondolok semmire. Pedig… – és valami nagyon intelligenset mondott.

És engem is mint okos nő szeretett, az okos férfit. Azt mondják amerikai életbölcsek, hogy a nők sokkal józanabbak és számítóbbak, mint mi vagyunk. Cynthia anyagi üdvöket nem várt tőlem, sőt még csak feleségül sem akart jönni hozzám, mert családja sosem egyezett volna bele, tekintettel kétes és soknemzetű őseimre, erotikus szempontból pedig csak a patagóniai bennszülöttet érdekeltem, személytelenül. És mégis érdeknő volt: egy intellektuális „vamp”. Kis noteszkét hordott magával, amibe felírta a szavakat, amiket nem értett, és énrám jutott a lexikon magasztos hivatása. Ha kettesben együtt voltunk, néhány csók történt, mintegy előlegképpen, és azután előkerült a notesz és a kérdések. Eleinte persze csupa hamis adatot mondtam, Kopernikusz keresztnevét Nepomuki Jánosnak minősítettem, Rettenetes Ivánból nagy könyvgyűjtőt csináltam, és a metempszichózist górcsőnek fordítottam. De mikor láttam, hogy Cynthia minden szavamat elhiszi, lusta voltam tovább hazudni, és pontos válaszokat adtam, kimérten, mint egy jó tanuló. És amellett oly buta volt, istenem, milyen buta.

(1932)

A novellák első
megjelenései

Pico herceg és Monna Lianora története. Szerb első megjelent novellája. Nyugat. 1921. I. 736–744.

A választott lovag. Nyugat. 1921. II. 1298–1341.

Ajándok mátkasága. Nyugat. 1922. I. 88–99.

A fehér mágus. Élet. 1923. II. sz.

A zsarnok. Napkelet 1923. II. 749–764.

A szörnyeteg közeledése. Pandora. 1927. 292–294.

Cynthia. Kéziratban fennmaradt novella. 1932. Megjelent a Madelon, az eb című kötetben. Budapest, Révai, 1947. 160–170.

St. Cloud‑ban, egy kerti ünnepélyen… Kéziratban fennmaradt novella. 1932. Megjelent a Madelon, az eb című kötetben. 109–136.

Századvég. Nyugat. 1934. I. 552–561.

Madelon, az eb. Nyugat. 1934. II. 244–248.

Nell Gwynn csókja. Cím és keltezés nélkül fennmaradt kézirat alapján közölt elbeszélés. Tartalmának életrajzi vonatkozásai és az elbeszélés stilisztikai sajátságai alapján keltezése 1933–1934‑re tehető. Megjelent először a Magyarok 1947. 8. számában. 557–569. A címet a kötet szerkesztésekor adtuk a novellának.

Gondolatok a könyvtárban. Tükör. 1934. 16–23.

Szerelem a palackban. Nyugat. 1935. II. 458–465.

A menthetetlen. Új Idők. 1937. 44. sz. 630–632.

A fiatal ország. Részletek egy kéziratban fennmaradt regénytöredékből. 1937. A három fejezetcímet e kötet szerkesztésekor adtuk az egyes részeknek.

A herceg. Ezüstkor. 1943. 52–60.

Jegyzetek

3 Három nem van: a férfiak, a nők és az angolok.

Tartalom

Indulás

Pico herceg és Monna Lianora története

A választott lovag

Ajándok mátkasága

A fehér mágus

A zsarnok

A szörnyeteg közeledése

Madelon, az eb

Cynthia

St. Cloud-ban, egy kerti ünnepélyen…

Századvég

Madelon, az eb

Nell Gwynn csókja

Gondolatok a könyvtárban

Szerelem a palackban

A menthetetlen

A fiatal ország

A herceg

Jegyzetek

A novellák első megjelenései

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Schmal Alexandra
Korrektor Tomka Eszter
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2023
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 144 303 5

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL OFL