AMTAK E-KÖNYVEK

Mikszáth Kálmán

Cikkek, karcolatok 1880-ig

AMTAK Bt, 2023

Cop. AMTAK Bt, 2023

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Grafikai tervező: Vári Gabriella

ISBN 978-615-6620-42-2

Kiadó: AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

+36 20 218 6762 amtakbt@gmail.com www.amtak.hu

Látogasson el megújult honlapunkra, ahol rengeteg új kiadvány várja nagy árkedvezményekkel!

Próbálja ki pendrive-könyveinket is! Minek rakná tele lakását zsúfolt könyvespolcokkal, ha egy albumban elfér egy teljes könyvszekrény anyaga? Bármikor elővehető, könnyen kezelhető, és nem foglalja a tárhelyét sem. Kiadónktól rendelve egységesen 2.500 Ft/db, amin elfér akár sokezer oldal, és az ár tartalmazza a postaköltséget is. USB csatlakozóval laptopról olvasható vagy USB-OTG-kábellel telefonról is.

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

CIKKEK ÉS KARCOLATOK 1880-ig

Tartalom

CIKKEK ÉS KARCOLATOK 1880-ig

1869

AZ ÉLCRŐL ÉS A BÓKRÓL

1870

MAGÁNNÉZETEK A CSELÉDJAVÍTÁS TÁRGYÁBAN

A TÁRSADALOM ÉS AZ EMBER

A JELLEM

AZ ÖSZTÖN

1873

B.-GYARMAT KÖZHELYEI

MINT KÉSZÜLNEK A »NÓGRÁDI LAPOK«?

A JÖVŐ MEGYEGYŰLÉS

LEVELEK A SZERKESZTŐHÖZ

MI, MEG A SÓGOR ÚRÉK

FALUSI CSENDÉLET

KÉTSZÁZ ÉV MÚLVA

EGY KRITIKUS-PALÁNTA

QUODLIBET

VALAMIVEL TÖBB A SEMMINÉL

CSALOMJAI

KOLERA

KÜLÖNFÉLÉK

ÉLETKÉPEK BÉCS »VÁRMEGYÉBŐL«

VISSZAEMLÉKEZÉSEK AZ OTTHONIAKRA

MAGYAR NÉPLAP

1. sz., január 2.

HELYZETÜNK

2. sz., január 9.

BUDAPEST, JANUÁR 9

ÁLLAMGAZDASÁG

3. sz., január 16.

A 21-ES BIZOTTSÁG

4. sz., január 23.

BUDAPEST, JANUÁR 23.

6. sz., február 6.

BUDAPEST, FEBRUÁR 6.

8. sz., február 20.

BUDAPEST, FEBRUÁR 20.

9. sz., február 26.

A HÉT TÖRTÉNETE

10. sz., március 6.

BUDAPEST, MÁRCIUS 6.

11. sz., március 13.

A HÉT TÖRTÉNETE

12. sz., március 20.

BUDAPEST, MÁRCIUS 20.

13. sz., március 27.

BUDAPEST, MÁRCIUS 27.

14. sz., április 3.

RÖVID SZEMLE

A BÉKEBÍRÁKRÓL

15. sz., április 10.

POLITIKAI SZEMLE

16. sz., április 17.

A MEGYÉKRŐL

17. sz., április 24.

POLITIKAI SZEMLE

18. sz., május 1.

POLITIKAI SZEMLE

19. sz., május 8.

POLITIKAI SZEMLE

KÉT MUNKÁSGYŰLÉS

20. sz., május 15.

POLITIKAI SZEMLE

21. sz., május 22.

POLITIKAI SZEMLE

22. sz., május 29.

POLITIKAI SZEMLE

23. sz., június 5.

POLITIKAI SZEMLE

24. sz., június 12.

POLITIKAI SZEMLE

25. sz., június 19.

RÖVID SZEMLE

EGY KELLEMETLEN ÚJSÁG

26. sz., június 27.

POLITIKAI SZEMLE

27. sz., július 4.

POLITIKAI SZEMLE

28. sz., július 11.

BUDAPEST, JÚLIUS 10.

29. sz., július 18.

RÖVID SZEMLE

ÚJ BÜNTETŐ TÖRVÉNY

30. sz., július 25.

POLITIKAI SZEMLE

31. sz., augusztus 1.

BUDAPEST, JÚLIUS 31.

32. sz., augusztus 8.

BUDAPEST, AUGUSZTUS 7.

33. sz., augusztus 14.

BUDAPEST, AUG. 14.,

34. sz., augusztus 22.

RÖVID SZEMLE

36. sz., szeptember 4.

POLITIKAI SZEMLE

37. sz., szeptember 11.

RÖVID SZEMLE

KOSSUTH LEVELÉRŐL

38. sz., szeptember 19.

RÖVID SZEMLE

39. sz., szeptember 26.

SZEMLE

A PÉLDA RAGADÓS - DE RITKÁN

40. sz., október 3.

BUDAPEST, OKTÓBER 2-ÁN

41. sz., október 10.

HOGY A KECSKE JÓLLAKJÉK S A KÁPOSZTA IS MEGMARADJON

42. sz., október 17.

BUDAPEST, OKTÓBER 15.

43. sz., október 24.

SZEMLE

44. sz., október 30.

SZEMLE

45. sz., november 6.

BUDAPEST, NOVEMBER 6-ÁN

46. sz., november 13.

BUDAPEST, NOVEMBER 13-ÁN

47. sz., november 20.

BUDAPEST, NOVEMBER 20.

48. sz., november 27.

BUDAPEST, NOVEMBER 27.

49. sz., december 4.

A LUXUSADÓK

KOSSUTH ÉS CSANÁDY

50. sz., december 11.

AZ INDEMNITY

51. sz., december 18.

TISZA-E, VAGY SENNYEI?

52. sz., december 25.

BUDAPEST, DEC. 25.

MAGYAR NÉPLAP

APRÓSÁGOK

1874

28. sz., július 11.

29. sz., július 18.

30. sz., július 25.

32. sz., augusztus 8.

33. sz., augusztus 14.

36. sz., szeptember 4.

39. sz., szeptember 26.

40. sz., október 3.

41. sz., október 10.

42. sz., október 17.

43. sz., október 24.

44. sz., október 30.

45. sz., november 6.

46. sz., november 13.

49. sz., december 4.

50. sz., december 11.

52. sz., december 25.

MAGYAR NÉPLAP

SZERKESZTŐI JEGYZETEK

1874

7. sz., február 13.

11. sz., március 13.

33. sz., augusztus 14.

MULATTATÓ APRÓSÁGOK

1874

2.sz., január 9.

12. sz., március 20.

MULATTATÓ

1874

1. sz., január 2.

16. sz., április 17.

26. sz., június 27.

39. sz., szeptember 26.

41. sz., október 10.

45. sz., november 6.

46. sz., november 13.

1. sz., 1875. január 1.

NÓGRÁDI LAPOK

1874

44--52. sz., november 1-december 27.

MAGYAR NÉPLAP

1875

1. sz., január 1.

2. sz., január 8.

3. sz., január 15.

4. sz., január 22.

5. sz., január 29.

6. sz., február 5.

7. sz., február 12.

8. sz., február 19.

9. sz., február 26.

9. sz., február 26.

10. sz., március 5.

10. sz., március 5.

11. sz., március 12.

12. sz., március 19.

13. sz., március 26.

13. sz., március 26.

14. sz., április 2.

14. sz., április 2.

15. sz., április 9.

15. sz., április 9.

16. sz., április 16.

17. sz., április 22.

17. sz., április 23.

19. sz., május 7.

20. sz., május 15.

20. sz., május 15.

21. sz., május 22.

22. sz. május 29.

23. sz., június 4.

24. sz., június 11.

26. sz., június 25.

27. sz., július 2.

29. sz., július 16.

30. sz., július 23.

31. sz., július 30.

32. sz., augusztus 7.

33. sz., augusztus 14.

34. sz., augusztus 21.

35. sz., augusztus 28.

36. sz., szeptember 4.

37. sz., szeptember 11.

38. sz., szeptember 18.

39. sz., szeptember 25.

39. sz., szeptember 25.

41. sz., október 9.

42. sz., október 16.

43. sz., október 23.

44. sz., október 30.

45. sz., november 6.

46. sz., november 13.

47. sz., november 20.

47. sz., november 20.

48. sz., november 27.

48. sz., november 27.

49. sz., december 4.

50. sz., december 11.

50. sz., december 11.

51. sz., december 18.

51. sz., december 18.

52. sz., december 24.

52. sz., december 24.

MULATTATÓ

1875

9. sz., február 26.

11. sz., március 12.

19. sz., május 7.

45. sz., november 6.

47. sz., november 20.

APRÓSÁGOK a Magyar Néplap 1875-i évfolyamában

1. sz., január 1.

3. sz., január 15.

4. sz., január 22.

5. sz., január 29.

6. sz., február 5.

7. sz., február 12.

8. sz., február 19.

9. sz., február 26.

11. sz., március 12.

14. sz., április 2.

15. sz., április 9.

16. sz., április 16.

19. sz., május 7.

24. sz., június 11.

25. sz., június 18.

26. sz., június 25.

27. sz., július 2.

28. sz., július 10.

29. sz., július 16.

30. sz., július 23.

38. sz., szeptember 18.

39. sz., szeptember 25.

BUDAPESTI NAPILAP

TÁRCÁK

1877

A FŐVÁROSBÓL

GRÓF ZICHY GÉZA KÖLTEMÉNYEIRŐL

A FŐVÁROSBÓL

DON PEDRŐ MINT ÖSSZEGYŰJTÖTT POÉTA

ARRÓL A BIZONYOS NAGY ORRÓL

A NÉPSZÍNHÁZBAN

THIERS A RAVATALON

A HADITÖRVÉNYSZÉK ELŐTT

FECSEGÉSEK

A LEGÚJABB BOTRÁNY

BUDAPESTI NAPILAP

1877

APRÓSÁGOK

június 6.

június 7.

június 8.

június 9.

június 10.

június 11.

június 12.

június 13.

június 14.

június 16.

június 17.

június 18.

június 20.

június 21.

június 22.

június 23.

június 25.

június 26.

június 27.

június 28.

június 29.

június 30.

július 1.

július 2.

július 3.

július 5.

július 7.

július 8.

július 9.

július 10.

július 11.

július 12.

július 13.

július 15.

július 17.

július 18.

július 21.

július 24.

július 25.

július 27.

július 28.

július 31.

augusztus 2.

augusztus 3.

augusztus 4.

augusztus 6.

augusztus 9.

augusztus 11.

augusztus 12.

augusztus 13.

augusztus 14.

augusztus 15.

augusztus 18.

augusztus 21.

augusztus 22.

augusztus 23.

augusztus 24.

augusztus 25.

augusztus 26.

augusztus 27.

augusztus 29.

augusztus 31.

szeptember 6.

szeptember 8.

szeptember 9.

szeptember 11.

szeptember 12.

szeptember 14.

szeptember 15.

szeptember 16.

szeptember 17.

szeptember 18.

szeptember 20.

szeptember 21.

szeptember 22.

szeptember 23.

szeptember 24.

szeptember 25.

szeptember 26.

szeptember 27.

szeptember 28.

szeptember 29.

szeptember 30.

október 1.

október 2.

október 3.

október 4.

október 5.

október 6.

október 7.

október 8.

október 9.

október 10.

október 11.

október 12.

október 13.

október 15.

október 16.

október 17.

október 19.

október 20.

október 21.

október 23.

október 24.

október 25.

október 26.

október 27.

október 28.

október 29.

október 30.

október 31.

november 1.

november 2.

november 3.

november 4.

november 5.

november 6.

november 7.

november 8.

november 9.

november 11.

november 12.

november 13.

november 14.

november 16.

november 17.

november 20.

november 21.

november 22.

november 23.

november 24.

november 26.

november 27.

november 28.

november 30.

december 1.

december 3.

december 4.

december 5.

december 6.

december 7.

december 8.

december 9.

december 10.

december 11.

december 12.

december 13.

december 14.

december 16.

december 17.

december 18.

december 19.

december 23.

december 24.

december 25.

december 27.

december 28.

december 30.

BUDAPESTI NAPILAP

1878

TÁRCÁK

A DUNA

PETŐFI ÉS SZÜLEI

MOHÁCI BÁCI

BUDAPESTI NAPILAP

APRÓSÁGOK

1878

1. sz., január 1.

2. sz., január 2.

3. sz., január 3.

4. sz., január 4.

5. sz., január 5.

7. sz., január 7.

9. sz., január 9.

10. sz., január 10.

11. sz., január 11.

12. sz., január 12.

14. sz., január 14.

15. sz., január 15.

16. sz., január 16.

17. sz., január 17.

18. sz., január 18.

19. sz., január 19.

21. sz., január 21.

22. sz., január 22.

23. sz., január 23.

25. sz., január 25.

26. sz., január 26.

27. sz., január 27.

28. sz., január 28.

29. sz., január 29.

30. sz., január 30.

32. sz., február 1.

33. sz., február 2.

34. sz., február 4.

35. sz., február 5.

36. sz., február 6.

37. sz., február 7.

38. sz., február 8.

1878 BUDAPESTI NAPILAP

MÉG ÚJABB FÉNY- ÉS ÁRNYKÉPEK

Írta: KÁKAY ARANYOS

ELŐSZÓ

GRÓF FORGÁCH ANTAL

JÓKAI MÓR

AZ ÁBRÁNYI-DINASZTIA

TISZA KÁLMÁN

PULSZKY FERENC

PULSZKY ÁGOSTON

HELVEY LAURA

SZANA TAMÁS

PÁTER LONKAI

ASBÓTH JÁNOS

RÁTH KÁROLY

SENNYEI PÁLÉK

VADNAI KÁROLY

BALÁZS SÁNDOR

A VERES PÁLNÉ FÉRJE

WENCKHEIM BÉLA

BERNÁTH DEZSŐ

VÉGSZÓ

1878 BUDAPESTI NAPILAP

A POLITIKA SVINDLEREI

I. AZ ORSZÁG PIÓCÁI

II. A SORS HUMORA

III. FÖLADOTT ELVEK ÉS - VIZITKÁRTYA

IV. AZ 1866-IKI ÖSSZEESKÜVÉS ÉS HATÁSA A PÁRTALAKULÁSOKRA

V. A MÁSODIK FÚZIÓ

VI. ORSZÁGOS KUPAKTANÁCS

VII. TISZA KÁLMÁN

VIII. A POLITIKA SVINDLEREI

VÉGSZÓ

BUDAPESTI NAPILAP KÉPMAGYARÁZATOK ÉS EGYÉB CIKKEK

A CSALÁD LAPJA

1878

EGY VÁRATLAN VENDÉG

AZ UTAZÓ HÁREM

FÉNYES JUTALOM

A KIS KOLDUSLEÁNY

A KÉPESKÖNYV

EGY HŰ POSTÁS

AZ ÚJ TARTOMÁNY FŐVÁROSA

A REJTÉLYES TÁMADÓK

AZOK A FÁK MELYEK EL NEM ÉGNEK

AZ ÓRIÁS-PÓK

KÉPEK BOSZNIÁBÓL

CSALÁDI OSTROMÁLLAPOT

A VIRÁGÁRUS-LEÁNY

A NŐ A HÁZASÉLETBEN

A KEDVENC

EGY TENGERI HAJÓ FÖDÉLZETÉN

BUDAPESTI NAPILAP

1878

AZ IGAZI HUMORISTÁK

CIKKEK A MAGYAR NÉP HUMORÁRÓL

ELŐSZÓ

HUMOR AZ UTCÁN

HUMOR AZ AKTÁKBAN

A MAGYAR NÉP BOGARAI

NÉPIES ÉSZJÁRÁS A TUDOMÁNYBAN

A SÍRIRATOK HUMORA

A MEGCSÚFOLT FALVAK

EPILÓG

SZEGEDI NAPLÓ TÁRCÁK

(KARCOLATOK, NEKROLÓGOK, RIPORTOK STB.)

1878

A SZEGEDI BOSZORKÁNYOK

A SZEGEDI VÁLASZTÁS

BALDÁCSI BÁCSI

A NÉPKERTBEN

HORVÁTH MIHÁLY MEGHALT

AZOK AZ ASSZONYOK!

TISSOT SZEGEDEN

POLITIKA - A VONALON ALUL

A SZEGEDI BÖRTÖNÖK

ENDRŐDI SÁNDOR

HAVI SZEMLE

MÉG VALAMI TÓTH EDÉRŐL

A SZÍNHÁZRÓL

AZ UTOLSÓ NÉV

VÁLASZTÁSI MANŐVER

SZEGEDI NAPLÓ VEZÉRCIKKEK ÉS POLITIKAI CIKKEK

1878

8. sz., augusztus 6.

TISZA MEGBUKOTT!

8. sz., augusztus 6.

VÁLASZTÁSOK NAPJÁN

16. sz., augusztus 15.

VALASZTÁSOK UTÁN

20. sz., augusztus 22.

FÉLRE A TITKOLÓDZÁSSAL!

21. sz., augusztus 23.

AZ ÉBREDŐ ORSZÁG

22. sz., augusztus 24.

KI ELLEN?

25. sz., augusztus 28.

ÚJ MERÉNYLET AZ ALKOTMÁNY ELLEN

27. sz., augusztus 30.

HONVÉDEINK A HATÁRON TÚL

27. sz., augusztus 30.

A »WEHRZEITUNG« A MAGYAROK ELLEN

Rendkívüli sz., augusztus 31.

A 46-IK GYALOGEZRED ELESETTEI ÉS SEBESÜLTJEI

30. sz., szeptember 3.

MEDDIG JÁTSZANAK MÉG A NÉPEKKEL?

41. sz., szeptember 15.

MI KÉSZÜL?

47. sz., szeptember 22.

TISZA A VÁDPADON

52. sz., szeptember 29.

A NÉPGYŰLÉS

53. sz., szeptember 29.

SZEGED, SZEPT. 28.

55. sz., október 2.

SZEGED, OKT. 1.

55. sz., október 2.

[TISZA KÁLMÁN LEMONDÁSA]

59. sz., október 6.

1849. OKTÓBER 6-ÁN

73. sz., október 23.

A VISZONTLÁTÁS

74. sz., október 24.

SZEGED, OKT. 23.

78. sz., október 29.

SZEGED, OKT. 28.

79. sz., október 30.

SZEGED, OKT. 29.

83. sz., november 4.

KOSSUTH MEGINT SZÓLT

85. sz., november 7.

SZEGED, NOV. 6.

86. sz., november 8.

SZEGED, NOV. 7.

PULSZKY FERENC

102. sz., november 26.

A VÁLASZTÓKHOZ!

104. sz., november 28.

SZEGED, NOV. 27-ÉN

SZEGEDI NAPLÓ "APRÓSÁGOK"

1878

6. sz., augusztus 3.

9. sz., augusztus 7.

10. sz., augusztus 8.

17. sz., augusztus 17.

27. sz., augusztus 30.

32. sz., szeptember 5.

50. sz., szeptember 26.

64. sz., október 12.

100. sz., november 24.

111. sz., december 6.

116. sz., december 2.

SZEGEDI NAPLÓ A "SZÍNHÁZ" ROVATBÓL

1878

SZÍNÉSZEINK I.

SZÍNÉSZEINK II.

1. (59. sz., október 6.)

2. (60. sz., október 8.)

3. (61. sz., október 9.)

4. (68. sz., október 17.)

5. (69. sz., október 18.)

6. (74. sz., október 24.)

7. (98. sz., november 22.)

8. (111. sz., december 6.)

9. (112. sz., december 7.)

10. (114. sz., december 10.)

11. (116. sz., december 12.)

12. (124. sz., december 21.)

13. (125. sz., december 22.)

14. (127. sz., december 25.)

15. (129. sz., december 29.)

SZEGEDI NAPLÓ TÁRCÁK

(KARCOLATOK, NEKROLÓGOK, RIPORTOK STB.)

1879

VAN DER MEERE GRÓFNÉ

A HÉT »NAGY ESEMÉNYE«

FARSANGI GONDOLATOK

SZERELEM A LÁBAKKAL KIFEJEZVE

»BÁRCSAK MINDIG SZOMBAT ESTE VOLNA...«

A MI URAINK, A PINCÉREK

MÉG NÉHÁNY PIPATÜLL

VIDÉKI ÁLARCOSBÁL

A SZÍNHÁZ-LÁTOGATÓK

AZ ÖREG ZSEDÉNYI

VAHOT IMRE BÁCSI

A HARAGOS TISZA

FŐVÁROSI LEVÉL

ISTEN NEKI MÉGEGYSZER A BORCSA

AZ ALFÖLD FIUMEI VASÚTI TÖLTÉS KÖRNYÉKÉN

A REIZNER-ÜGY A FEGYELMI BIZOTTSÁG ELŐTT

KÁVÉHÁZ AZ »ARANY OROSZLÁNY«-HOZ

JÓKAI SZEGEDEN

SZEGEDORSZÁG

SZEGEDI NAPLÓ VEZÉRCIKKEK ÉS POLITIKAI CIKKEK

1879

7. sz., január 10.

A FRANCIA VÁLASZTÁSOK

10. sz., január14.

AZ ÚJ KÖLCSÖN

17. sz., január 22.

SZEGED, JANUÁR 21.

20. sz., január 25.

KERESD AZ ASSZONYT?

30. sz., február 4.

MAGYAR SZÁJKOSÁR

35. sz., február 9.

SZEGED, FEBR. 8.

47. sz., február 23.

SZEGED, FEBR. 22.

53. sz., március 2.

SZEGED, MÁRCIUS 1.

56. sz., március 6.

SZEGED, MÁRCIUS 5.

58. sz., március 8.

A VÁLÚTON

61. sz., március 19.

SZEGED, MÁRCIUS 18.

73. sz., április 17.

KIRÁLYI AJÁNDÉK

87. sz., április 22.

A KÖZPÁLYA A REIZNER-ÜGY S A KÖZVÉLEMÉNY

88. sz., április 23.

90. sz., április 25.

89. sz., április 24.

A KIRÁLY S KIRÁLYNÉ

91. sz., április 26.

SZEGED, ÁPRIL. 25-ÉN

92. sz., április 27.

SZEGEDI ÁLLAPOTOK

94. sz., április 30.

SZEGED, ÁPRIL. 29-ÉN

95. sz., május 1.

SZEGED, ÁPRILIS 30-ÁN

96. sz., május 2.

SZEGED, MÁJUS 1.

98. sz., május 4.

SZEGED, MÁJUS 3-ÁN

116. sz., május 27.

AZ ALCSÚTI HERCEG

117. sz., május 28.

SZEGED, MÁJUS 27-ÉN

121. sz., június 1.

PÜNKÖSD NAPJÁN

123. sz., június 5.

A BIZTOSI TANÁCS

126. sz., június 8.

A SZEGEDI KISKIRÁLYSÁG

128. sz., június 11.

SZEGED, JÚNIUS 10-ÉN

137. sz., június 22.

MI, FEKETE HÁLÁTLANOK

142. sz., június 28.

A MAKÓI KOMÉDIÁK

SZEGED PUSZTULÁSA

SZEGEDI NAPLÓ APRÓSÁGOK

1879

11.sz., január 15.

24. sz., január 30.

46.sz., február 22.

55. sz., március 5.

81. sz., április 13.

101. sz., május 8.

124. sz., június 6.

134. sz., június 19.

141. sz., június 27.

SZEGEDI NAPLÓ A SZÍNHÁZ ROVATBÓL

1879

1. 3. sz., január 4.

2. 5. sz., január 8.

3. 10. sz., január 14.

4. 12. sz., január 16.

5. 14. sz., január 18.

6. 16. sz., január 21.

7. 18. sz., január 23.

8. 20. sz., január 25.

9. 21. sz., január 26.

10. 23. sz., január 29.

11. 26. sz., február 1.

12. 30. sz., február 4.

13. 32. sz., február 6.

14. 34. sz., február 8.

15. 36. sz., február 11.

16. 38. sz., február 13.

17. 40. sz., február 15.

18. 42. sz., február 18.

19. 44. sz., február 20.

20. 46. sz., február 22.

21. 47. sz., február 23.

22. 49. sz., február 26.

23. 50. sz., február 27.

24. 51. sz., február 28.

25. 52. sz., március 1.

26. 53. sz., március 2.

27. 54. sz., március 4.

28. 55. sz., március 5.

SZEGEDI NAPLÓ

TÁRCÁK

1879

WENCKHEIM BÉLA B.

A FŐVÁROSBÓL

CSÁSZÁR FÜRDŐI LEVÉL

AMIBŐL EGYETLEN SZÓ SEM IGAZ

KÁLLAY ÖDÖN MEGHALT

TÉLI NAPFÉNY

A FRANCIÁK SZEGEDEN

A VERESHAJÚ

AZ ASSZONYOK

EGY »RANGBELI BESZÉD«

VÉNASSZONYOK NYARA

LEVÉL A FŐVÁROSBÓL

MESE

LAUKA GUSZTÁVRÓL

A FEKETEKÁVÉ MELLŐL

A HÉT TÖRTÉNETE

DIVATKÉPEK

SZEGEDI NAPLÓ

VEZÉRCIKKEK ÉS POLITIKAI CIKKEK

1879

147. sz. július 4.

SZEGED, JÚLIUS 3-ÁN

155. sz. július 13.

ZICHY VIKTOR MEGGYALÁZVA

158. sz július 17.

SZEGED, JÚLIUS 16-ÁN

160. sz. július 19.

NOVIBAZÁRBA!

163. sz. július 29.

A SZEGEDI ZSIDÓK

166. sz. július 26.

NAGY SÁNDOR ÚR

169. sz. július 30.

SZEGED, JÚLIUS 29-ÉN

172. sz. augusztus 2.

JAJ NEKED, SAJTÓ!

173. sz. augusztus 3.

A HOLNAPI KÖZGYŰLÉSEN

174. sz. augusztus 5.

TÖPRENGÉSEK

174. sz. augusztus 5.

RENDES KÖZGYŰLÉS

175. sz. augusztus 6.

SZEGED, AUGUSZTUS 5

181. sz. augusztus 13.

ANDRÁSSY BUKÁSA

185. sz. augusztus 19.

SZEGED, AUGUSZTUS 18

187. sz. augusztus 22.

KÉSZÜLŐDÉS

189. sz. augusztus 24.

SZEGED KÖZÖNSÉGÉHEZ!

191. sz. augusztus 27.

FINIS CORONAT

210. sz. szeptember 19.

NÉPURALOM

214. sz. szeptember 24.

VÁLASZTÁSI MOZGALMAK I.

215. sz. szeptember 25.

VÁLASZTÁSI MOZGALMAK II.

216. sz. szeptember 26.

VÁLASZTÁSI MOZGALMAK III.

220. sz. október 1.

VÁLASZTÁSI MOZGALMAK IV.

218. sz. szeptember 28.

BÉKEHANGOK

225. sz. október 7.

OKTÓBER HATODIKA

232. sz. október 15.

KÁLMÁN NAPJA

235. sz. október 18.

TISZA LAJOS

247. sz. november 1.

HALOTTAK NAPJÁN

254. sz. november 11.

A BOTRÁNYOK ÉVADJA

258. sz. november 15.

JELEK

259. sz. november 16.

A KIDOBOTT PÉNZ

262. sz. november 20.

A BOSNYÁK TÖRVÉNY

266. sz. november 25.

A VÉDERŐTÖRVÉNY

268. sz. november 27.

SZEGED, 1879. NOV. 26.

276. sz. december 6.

SZEGED, DEC. 5.

279. sz. december 10.

SZEGED, DEC. 9-ÉN

284. sz. december 16.

SZEGEDEN, DEC. 15-ÉN

288. sz. december 20.

A NAGYSÁG ÁTKA

291. sz. december 24.

SZEGED, DEC. 23-ÁN

SZEGEDI NAPLÓ

APRÓSÁGOK

1879

149. sz. július 6.

155. sz. július 13.

162. sz. július 22.

175. sz. augusztus 6.

176. sz. augusztus 7.

178. sz. augusztus 9.

180. sz. augusztus 12.

225. sz. október 7.

226. sz. október 8.

229. sz. október 11.

233. sz. október 16.

234. sz. október 17.

240. sz. október 24.

245. sz. október 30.

280. sz. december 11.

SZEGEDI NAPLÓ

A »SZÍNHÁZ« ROVATBÓL

1879

268. sz. november 27.

ITT VANNAK A SZÍNÉSZEK

271. sz. november 30.

A MAI ESTE

272. sz. december 2.

[A BÉRLETEK]

273. sz. december 3.

A »DANISEFFEK«

275. sz. december 5.

»EGY HUSZÁR KÁPLÁR BÉCSBEN«

280. sz. december 11.

A »CORNEVILLE-I HARANGOK«

282. sz. december 13.

[»EGY KATONA TÖRTÉNETE«]

283. sz. december 14.

[ARADI PESTEN]

284. sz. december 16.

SZÍNHÁZ ÉS JÉGSPORT

286. sz. december 18.

A TARTALÉKOS

288. sz. december 20.

A »KISASSZONY FELESÉGEM«

291. sz. december 24.

I. MÁTÉ EVANG. 10-IK RÉSZ, 7-IK VERS

294. sz. december 30.

[»FATINITZA«]

SZEGEDI NAPLÓ

TÁRCÁK (Karcolatok, nekrológok, tudósítások stb.)

1880

A HÉT TÖRTÉNETE [I.]

A HÉT TÖRTÉNETE [II.]

A NYOMDA

A NÉVTELENSÉG

CSEPREGHY FERENC MEGHALT

AZ UTOLSÓ »ELESETTEK«

A HÉT TÖRTÉNETE [III.]

A RUHA

PÁCZI JÁNOS

SZEGEDINUM-DÁNOM

GRÓF ANDRÁSSY GYULA EGYETLEN SZAVA

AZ ÉJ - SZEGEDEN

ZICHY VIKTOR GRÓF

A KIRÁLYI BIZTOS ÉS UDVARA

SZEGEDI NAPLÓ

VEZÉRCIKKEK ÉS EGYÉB POLITIKAI CIKKEK

1880

7. sz., január 10.

BETEG A TÁRSADALOM

11. sz., január 15.

A FŐKAPITÁNY HATALMASKODÁSA

13. sz., január 17.

ZAVARGÁSOK A FŐVÁROSBAN

15. sz., január 20.

A NÉPZAVARGÁSOK

16. sz., január 21.

A NÉPZAVARGÁSOK II.

30. sz., február 7.

BUDAPEST, FEBR. 5-ÉN

37. sz., február 15.

SZEGED, FEBRUÁR 14.

38. sz., február 17.

KÉTSZER KETTŐ = HÁROM

39. sz., február 18.

A SÜLLYEDŐ HAJÓ

46. sz., február 26.

KÁLMÁN NAPJA

47. sz., február 27.

MINISZTEREK CÉHE

54. sz., március 6.

SZEGED, MÁRCIUS 5.

56. sz., március 8.

SZEGED 1880. MÁRCIUS 8-ÁN

58. sz., március 11.

SZEGED, 1880. MÁRCIUS 10.

59. sz., március 12.

MA EGY ÉVE

63. sz., március 16.

MÁRCIUS 15-E

65. sz., március 18.

ZICHY VIKTOR NYÍLT LEVELE

70. sz., március 24.

SZEGED, MÁRCIUS 23.

71. sz., március 25.

A KÖZÖNSÉG ÉS A HÍRLAPOK I.

74. sz., március 31.

A KÖZÖNSÉG ÉS A HÍRLAPOK II.

73. sz., március 29.

FÖLTÁMADÁS NAPJA

75. sz., április 1.

A PAPÍRKOSÁRBÓL

79. sz., április 6.

FALK MIKSA ÚR ÉS A 140 EZER FORINT

80. sz., április 7,

SZEGED, - DE NEM A SZEGEDIEK

83. sz., április 10.

TREFORT ÚR VISELT DOLGAI

85. sz., április 13.

SZLÁVY BÚCSÚZÁSA

86. sz., április 14.

TISZA LAJOS, DÁNI, MARSOVSZKI

87. sz., április 12.

A MI MINISZTERÜNK

88. sz., április 16.

IDEIGLENES MINISZTER

98. sz., április 28.

A MEGLEPETÉS

KOSSUTH IRATAI

105. sz., május 6.

A SZFINX

108. sz., május 11.

VÁSÁRHELY CSODABOGARAI

109. sz., május 12.

AZ ÚJ KÉPVISELŐ

113. sz., május 16.

PÜNKÖSD NAPRA

113. sz., május 16.

HORVÁTH GYULA

114. sz., május 19.

A TEGNAPI KÖZGYŰLÉS

117. sz., május. 22.

AZ ÚJ RÉM

120. sz., május 26.

AZ UTOLSÓ FÖLVONÁS

121. sz., május 27.

AZ ÖKÖL

SZEGEDI NAPLÓ

APRÓSÁGOK

1880

22. sz., január 28.

55. sz., március 7.

79. sz., április 6.

89. sz., április 17.

39. sz., február 18.

46. sz., február 26.

47. sz., február 27.

54. sz., március 6.

56. sz., március 8.

58. sz., március 11.

59. sz., március 12.

63. sz., március 16.

65. sz., március 18.

70. sz., március 24.

71. sz., március 25.

74. sz., március 31.

73. sz., március 29.

75. sz., április 1.

79. sz., április 6.

80. sz., április 7,

83. sz., április 10.

85. sz., április 13.

86. sz., április 14.

87. sz., április 12.

88. sz., április 16.

98. sz., április 28.

103. sz., május 4.

105. sz., május 6.

108. sz., május 11.

109. sz., május 12.

113. sz., május 16.

113. sz., május 16.

114. sz., május 19.

117. sz., május. 22.

120. sz., május 26.

121. sz., május 27.

SZEGEDI NAPLÓ

APRÓSÁGOK

1880

22. sz., január 28.

55. sz., március 7.

79. sz., április 6.

89. sz., április 17.

28. sz., február 5.

32. sz., február 10.

36. sz., február 14.

40. sz., február 19.

76. sz., április 2.

97. sz., április 27.

SZEGEDI NAPLÓ

TÁRCÁK

1880

A BANKETT

A NÉPKERTI BAZÁR

A HÉT TÖRTÉNETE I.

LEVÉL A FŐVÁROSBÓL

A SZERETET

Az AMERIKAI KAPITÁNY

E E E

CSENGERY ANTAL MEGHALT

A »RÖPÜLŐ BIZOTTSÁG«

AZ OLASZOK

AZ UTOLSÓ VACSORA

EGY IPAROS BÁL

A »KISEBBIK« PEPIKE

SZABADKÁN

A PALÓCOKRÓL

A SZEGEDI MŰKEDVELŐK, A »NÉMET SZINHÁZ-ÜGY«

A GRÓSZIKA

A JOÓ PIKTOR

A FORMA ÉS A GYAKORLATISÁG

AZ ŐSZ

A NŐK

A HÉT TÖRTÉNETE

MINDSZENTEK NAPJA

ÚJSZEGED PUSZTULÁSA

ISKA KISASSZONY

A TEA-ESTÉLY

A ZÁGRÁBI ÜNNEPÉLYEK

A HANGVERSENY

BÁL A ZÁGRÁBIAK JAVÁRA

A »PAPRIKÁK VÁROSA«

SZEGEDI NAPLÓ

VEZÉRCIKKEK ÉS EGYÉB POLITIKAI CIKKEK

1880

126. sz., június 3.

BAKAY LEGÚJABB »KOSZORÚJA«

127. sz., június 4.

CSEH FÖLDÖN A KIRÁLY...

131. sz., június 9.

A CSEHEK MAGYARORSZÁGRÓL

132. sz., június 10.

SZEGED, JÚNIUS 9-ÉN

139. sz., június 18.

NÉMET LAPOK ELLEN

140. sz., június 19.

A MAGYAR IRODALOM

143. sz., június 23.

A ZÁGRÁBIAK

144. sz., június 24.

HAZAFELÉ

145. sz., június 25.

A »PESTI NAPLÓ«

152. az., július 3.

SZEGED, JÚLIUS 2.

156. sz., július 8.

AZ ARATÁS

157. sz., július 9.

SZEGED, JÚLIUS 8.

160. sz., július 13.

AZ EGRI BOTRÁNY

163. sz., július 16.

A KÖZÖNSÉG HARAGSZIK

166. sz., július 20.

AZ UZSORA

168. sz., július 22.

SZABADSÁG ÜNNEPE

173. sz., július 28.

A MUNICÍPIUMOK

178. sz., augusztus 3.

SZEGED, AUG. 2.

179. sz., augusztus 4.

A BIZTOSI TANÁCS

191. sz., augusztus 18.

A KIRÁLY SZÜLETÉSNAPJA

199. sz., augusztus 29.

SZEGED, 1880. AUG. 27.

201. sz., augusztus 31.

A BIZTOSI TANÁCS FÖLOSZLÁSA

204. sz., szeptember 3.

SZEGED, SZEPTEMBER 2.

207. sz., szeptember 7.

SZÓBELISÉG

208. sz., szeptember 8.

A JÓ LENGYELEK

216. sz., szeptember 18.

A DERÉK TÁPÉ

216. sz., szeptember 18.

A HARMADIK ÜLÉSSZAK ELŐTT

220. sz., szeptember 23.

KIRÁLYLÁTÁS MAGYARORSZÁGON

ÚJ HELYZET

243. sz., október 16.

A FÉNYŰZÉS

245. sz., október 19.

A LENGYEL-MAGYAR BARÁTSÁG

246. sz., október 20.

TISZA KÁLMÁN ÉS A HONVÉDEK

255. sz., október 30.

SZEGED, OKTÓBER 29.

257. sz., november 3.

HARAGSZIK A NÉMET

262. sz., november 9.

SZEGEDEN NOV. 8.

268. sz., november 16.

A KOLOZSVÁRI ESET

270. sz., november 18.

SZEGED A KIRÁLY ELŐTT

278. sz., november 27.

ÚJ SÉRELEM A SÉRELEMBŐL

282. sz., december 2.

OSZTRÁKOSKODUNK

284. sz., december 4.

A TÖRVÉNYHOZÓK

287. sz., december 8.

SZEGED DEC. 7.

294. sz., december 17.

BÉCSI LOJALITÁS

296. sz., december 19.

SZEGED DEC. 18.

SZEGEDI NAPLÓ

APRÓSÁGOK

1880

190. sz., augusztus 17.

203. sz., szeptember 2.

224. sz., szeptember 28.

267. sz., november 14.

SZEGEDI NAPLÓ

A »SZÍNHÁZ« ROVATBÓL

1880

215. sz., szeptember 17.

[BEKÖSZÖNTŐ]

232. sz., október 7.

AZ ELSŐ ELŐADÁS

234. sz., október 9.

[BOCCACCIÓ]

236. sz., október 12.

A »CSÓK«

242. sz., október 15.

[PARLAGI JANCSI]

243. sz., október 16.

[A PROLETÁROK I.]

248. sz., október 22.

»A NAGYZÁS HÓBORTJA«

249. sz., október 23.

XI. LAJOS

251. sz., október 26.

[SZÍNI BESZÁMOLÓ I.]

252. sz., október 27.

[SZÍNI BESZÁMOLÓ II.]

253. sz., október 28.

A PROLETÁROK II.

257. sz., »november 3.

[SZÍNI BESZÁMOLÓ III.]

259. sz., november 5.

[NAGY PISTA JUTALOMJÁTÉKA]

260. sz., november 6.

[SZÍNI BESZÁMOLÓ IV.]

262. sz., november 9.

[SZÍNI BESZÁMOLÓ V.]

263. sz., november 10.

[SZÍNI BESZÁMOLÓ VI.]

268. sz., november 16.

[SZÍNI BESZÁMOLÓ VII.]

269. sz., november 17.

[SZÍNI BESZÁMOLÓ VIII.]

271. sz., november 19.

[KUTASI JANKA ÚJ DIADALA]

274. sz., november 23.

[A LEGÉNY BOLONDJA]

275. sz., november 24.

[SZÍNI BESZÁMOLÓ IX.]

277. sz., november 26.

[MIRABEAU IFJÚSÁGA]

284. sz., november 30.

MUKÁNYI

286. sz., december 7.

A SZÍNÉSZNŐ FÉRJE

288. sz., december 10.

[SZÍNI BESZÁMOLÓ X.]

291. sz., december 14.

[SZÍNI BESZÁMOLÓ XI.]

292. sz., december 15.

BEBÉ

293. sz., december 16.

[KÖNYVES KÁLMÁN]

295. sz., december 18.

A KÓKLER

298. sz., december 21.

[A KIS HERCEG]

302. sz., december 25.

A 10. SZ. PÁHOLYBÓL

TISZA LAJOS ÉS UDVARA SZEGEDEN

1880

TISZA LAJOS

A KIS TÖRPE

1869

AZ ÉLCRŐL ÉS A BÓKRÓL

Az élc és a bók a mai társadalomnak olyan, mint a levesnek a fűszer. A kettő közötti különbség, hogy míg az egyik a nevetségest, a másik a szeretetre méltót igyekszik képletesen felhajhászni.

Igen sokan írtak már e tárgyról hazai úgy, mint külföldi írók, és bizony el lehet mondani az egyszeri olasszal, hogy »tutto mondo e fatto come nostra famiglia«. (Az egész világ olyan, mint a mi családunk.)

Az élcet és bókot mindenütt egyformán szeretik, dacára, hogy minden népnél annak vérmérsékletéhez, szokásaihoz simulván, az élc és bók is különböző; pl. a franciáknál könnyű, mint a szikra, a németeknél erőtetett és nehézkes, az angoloknál homályos, éppen mint hazájok köde, a spanyolnál naiv, mint a gyermek mosolya, az olaszoknál szúró, nem mint a tövis, hanem mint a tőr hegye.

A magyar ember is hajlandó élcekben beszélni, még akkor is, midőn nem akar: tudniillik a különböző dolgokban rejlő hasonlatok eleven, gyors feltalálása által képekben állítja elénk szavait. A panaszkodó, elhagyatott özvegyasszony keserűségében azt mondja például: »Olyan vagyok, mint a törülköző kendő, mibe mindenki beletörüli a maga szennyét.«

Az élcnél és a bóknál arra kell különösen ügyelni, hogy ne legyen pórias; azaz ne foglaljon magában olyan tárgyat s ne érintkezzék olyan fogalommal, mely az illedelem vagy a társalgási megszabott formák határát átlépje. Különösen pedig áll ez a bókra nézve, mely a női szobákban divatozván, leginkább kell hogy a női szobák gyöngéd köréhez legyen alkalmazva.

A pórias élcnek ellentéte a finom vagy az úgynevezett szalon-élc, mely a magyar nép humorában igen ritka. - Pl. Bécs egyik legszebb hölgye-, K. grófnőnek N. báró e szavakkal mutatta be X. herceget:

- Van szerencsém bemutatni, grófné, X. herceget, kinek én igen sokkal tartozom.

Azután a herceg felé fordulva, sokat jelentőleg tevé hozzá:

- Remélem, uram, ön ki van elégítve.

Ne legyen a bók vagy élc erőtetett, keresett, mert akkor minden hatását veszti. A keresett élc nevetségessé, az erőtetett bók unalmassá teszi az embert.

Az erőtetett élc ellenkezője a könnyű és gyors; midőn az elme kellő gyorsasággal, mintegy varázsütésre teremt alakot a fogalomnak, s mintegy csalóka tükröt állít oda az igaz tárgy elé, hogy a nézőt meglephesse. Pl. midőn a jurátus fiok sorsa felett aggódó szülők tűnődve kérdik egymástól:

- Ugyan mit csinál most a mi Pistánk?

- Adósságot - felel rá hirtelen a pajkos leánytestvér.

Ez egyszersmind jellemző élc is, s mint ilyen nagyobb becset igényel, mint a többi, mert a jellemző élc mindenesetre több tudományt, tárgy- és lélekismeretet feltételez, mint a pusztán közönséges.

Ne legyen az élc hosszú, mert akkor megszűnik azzá lenni; ennek ellenkezője a velős, rövid élc. Pl.:

- Kapitány uram, baj van! - kiált fel a vitéz - rövid a kardom.

- Tódd meg egy lépéssel - feleli vissza a másik.

Legyen az élc és a bók olyan, mint a rakéta, de legyen az csak ünnepi rakéta, mely mulattasson és ne gyújtson; épp azért óvatosan ki kell kerülni mind az aljast, mind a sértőt.

Általános tapasztalat az, hogy az élces emberek a társaságnak valóságos zsarnokai; mert az élc olyan fegyver, melytől mindenki retteg, s mely rosszul használva igen sok ellenséget szerez az embernek; nem kell tehát vele másokat felfegyverezni ellenünk, hanem lefegyverezni általa.

Vigyázzunk még mindenekfelett, hogy az élc ne fajuljon hóbortossággá, ne legyen rikító, folytonos és fölösleges, mert attól megcsömörlik a lélek: a jóból is megárt a sok.

A bók pedig ne váljék hízelgéssé, mert némely embereknek ami nagyon édes, az undorító is.

»Az élc és bók - mondja egy szellemdús francia - kulcs a női szívekhez.« Én csak azt teszem hozzá: de olyan kulcs, mellyel a vigyázatlan néha oda nyit, ahova éppen nem akar.

1870

MAGÁNNÉZETEK A CSELÉDJAVÍTÁS TÁRGYÁBAN

Az általános panaszhoz, mely a cselédek hanyagsága, lelkiismeretlensége ellen annyira méltányosan tör ki, én is csatlakozom, egyszersmind felemlítve egy vagy más tárgyban, miként lehetne az égető bajon szerény nézetem szerint segíteni; mire leginkább részint az országos gazdászati gyűlés, részint a törvényhozás van hivatva, melynek nem szabad az ily aprónak látszó, de a nemzetgazdászatra nézve mégis nagyon fontos dolgot soká mellőzni.

Önkéntelenül azon kérdés merül fel, midőn a mai cselédek hibáiról beszélünk, hogy hova is lettek hát azok a jó, hű cselédek, kikről annyi szép emlékünk maradt fel a múltból?

Erre bizony nagyon könnyű megfelelni; itt vannak, nem változtak meg, de annál inkább változtak meg az idők, a körülmények és az urak.

Egészen más most a 200-300 holdas földtulajdonos, mint az 1848 előtti 200-300 holdas földesúr, s egészen másnak kell lenni a viszonyokhoz mérve a mai cselédnek, mint az akkorinak.

Nem lesz érdektelen röviden körvonalazni az akkori körülményeket, miszerint lássuk, hogy itt nincs analógia.

A régi földesúr nem fizetett adót, kiadásai csekélyek voltak, földeit bedolgozta a jobbágy jól, rosszul, de mégis úgy, hogy jövedelmök elég gondot adott arra nézve, miként költse el a tulajdonos, ki sohasem mozdult ki egyszerű udvartartásából, melynek még a pazarlása is olyan volt, hogy mai nap beillenék takarékossági példányképnek. A cselédség legtöbbnyire arra volt fogadva, hogy a gazda brillirozhassék velök; egy kis nemesi udvarban egy egész sereg léhűtő hemzsegett, elannyira, hogy a jó magyar ember már nevet sem tudott adni mindeniknek, épp azért nevezte el az egyiket mindenesnek, a másikat pecsenyeforgatónak, a harmadikat léhűtőnek stb.

Ily körülmények közt tehát nem volt nehéz kiérdemelni a »jó cseléd« nevet, midőn a legtöbbet dolgozónak sem volt egyéb dolga, mint a robotosokra őrködni, s midőn még az is erényül rovatott fel a cselédnek, ha csak maga lopott az urasági csűrből, hanem másoknak nem engedte meg.

Ezt csak azért hoztam fel, hogy bebizonyítsam, mennyire változtak a körülmények, mennyit lendített rajtunk az európai míveltség, ipar és kereskedelem, nehány évtized óta; s mennyire mássá tette a helyzetet a míveltség növekedésével szaporodó anyagi igények egész serege. Midőn ezt valóságosan látjuk, akkor egyszersmind észrevesszük, hogy az akkori cselédség jó volt az akkori uraknak, nekünk azonban nem kell. Pedig a cselédség most is a régi, azon nem lendített semmit a körülmények változása, minek midőn okát sajnálkozva fürkésszük, megint csak ott kell megállapodnunk annál a mindennapi észrevételnél: a népnevelés hiányánál. Ami ezentúl következik, az mind csak mellék ok, melynek részint ezen fő ok megszűnése vethetne véget, részint egy valamirevaló cselédrendszer, hol a cseléd és a bérbe fogadó közötti jogviszonyok lennének gyakorlatilag megoldva.

Legjobb volna az »Angol cselédrendszer«-t venni mintául, mely ugyan keményen ráncbaszedi a szolgát, de másrészt a gazda önkényének is hatalmas gátat vet; míg nálunk a szegény cseléd nagyon ki van téve ura szeszélyeinek és viszont.

De nézzük részletesen is, mit volna jó létesíteni, kizárólagos tekintettel a mi viszonyainkra; mert amit e tekintetben idegen nemzetek intézményeiből át lehetne venni, az csak részben lenne életrevaló nálunk, hol a körülmények is példátlanok, mint sehol.

Statisztikailag ki lehetne mutatni, hogy Magyarországban (a terméshez aránylag) míg egy évben igen sok napszámos szükségeltetik, a másik évben a félannyi is fölösleges, miből világosan az következik, miszerint nálunk még nem minden kéznek mindig van dolga, ami a nemzetgazdászatra nézve nagy hátrány. Kétségtelen, hogy a napszám (nem értem a nagyobb városokat) majdnem kizárólag a mezei munka körül szükséges, azaz nyáron át, mi természetesebb tehát annál, hogy míg télen jó szóért is kapható a napszámos, addig nyáron pénzért is alig kapható. Mármost lássuk ennek egyik rossz kifolyását.

A cselédség rendszerint újévkor változik, néhol mindszentek napján (a juhászok Demeter-napkor), ami mind dolgon kívüli időre esik: innen magyarázható tehát, hogy az ember nemcsak könnyen kap, hanem még válogathat is a cselédben, midőn azonban bekövetkezik a munka ideje, a tavasz, mikor a munkás lesz úrrá, akkor a cseléd nem sokat gondol gazdájával, elkezd bakafántoskodni, s ha a gazdában elég flegma van, hogy el nem kergeti, maga hagyja oda valami ürügy alatt vagy néha enélkül is, azon célból, miszerint a könnyebb, szabadabb és jövedelmezőbb nyári napszámos élethez lásson.

A napszámos pedig magyarországi értelemben olyan ember, akinek senki sem parancsol; reggel nyolckor kezd a munkába, s akkor is csak úgy dolgozik, ha örökösen rajta függnek a vigyázó szemek, ellenkező esetben fecsegéssel, hivalkodással húzza ki a napot, délben két órát alszik, s mikor végre délután nagy kelletlenül hozzálát a munkához, melyben ritkán van köszönet, alig várja az estét, hogy ki nem érdemlett nagy bérét felvegye.

Ez borzasztó, de hű képe azon malíciának, melynek a gazda minduntalan ki van téve, ki még csak nem is szólhat ellenök, mert szerencse, hogy még ilyen napszámosokat is kapott.

Szerény véleményem szerint ezen úgy lehetne segíteni, ha a cselédváltozás időszakát országszerte egyformásítanák, illetőleg a nyári hónapokra tennék át; akkor elejét vennők annak a gyakran itt-ott ismétlődő esetnek, hogy a cseléd »rosszhiszeműleg« kiteleltetvén magát gazdájával, a legsürgősebb munka idején ott hagyja.

Mi egyik mellék oka a cselédek lelkiismeretlensége-, hanyagsága- és hűtlenségének?

Mert kevés a becsületérzés a cselédben, mert rendszeresen megöletik az benne némely rossz bánású gazdák által, kik a cseléddel barom gyanánt bánnak, s ki ezáltal később hozzászokik gazdáját legnagyobb ellenségének tekinteni, akinek ahol lehet, titkon ártani törekszik, ahelyett, hogy mint kellene, kölcsönös szerződésök következtében, azt egyik szerződő félnek tekintse maga mellett, kivel aziránt igyekszik versenyezni, miként szerződésök pontjainak megtartásában becsületessége által felülmúlhassa.

Ez azon ok, mely szükségessé teszi, hogy a törvényhozás figyelme ide is kiterjedjen s megvilágítván a gazda és cseléd közötti viszonyt, mely egyrészt megóvja a cselédet ura önkénye- és zsarnokoskodásától, másrészt pedig őt is alávesse mindazon jogoknak, melyeket a mai időben a gazda cselédje felett törvényesen igényelhet.

Hogy mi lenne itt a fő irányadó elv, azt fölösleges mondanom, mert napjainkban csak azon intézménynek lehet jövője, mely a XIX-ik század méltóságával és szabadelvűségével nem ellenkezik.

Legszükségesebb volna kimondani, hogy főbenjáró ok nélkül sem a cseléd gazdáján, sem gazda cselédjén túl ne adhasson. Az okot csak a bíróság állapíthatja meg.

Nagy baj az, hogy a cseléd és gazda között kötött alku, melynek jogilag a szerződés érvényével kellene bírnia, nem vétetik annak. Mert ha annak vétetnék, akkor nem felelhetné némely bíróság a cselédje által elhagyott s a panaszra járuló gazdának: ha elhagyta cselédje, nem lehet kényszeríteni erővel, hogy szolgálja. Ez általános vélemény Magyarországon. Valamely szerződés megtartására pedig, mihelyt azt az egyik fél kívánja, nemcsak hogy lehet a másik félt kényszeríteni, hanem kell is.

Az ok, mely miatt a cseléd elbocsáttatnék, mindig annak bizonyítványába volna belejegyzendő, mégpedig maga az elöljáróság által egy arra fennhagyott külön rovatban.

Ami a cselédbizonyítványokat illeti, azoknak ma éppen annyi hitelök van, mint a dajkameséknek, mert a gazda rendesen dicsérő oklevéllel látja el a távozó szolgát, nem gondolva meg, míly lelkiismeretlenségre vetemedett más embertársa irányában, kiket igen könnyen félrevezethetne ezen valótlan adatok által, ha ma egyáltalában adna valaki a bizonyítványra valamit.

Pedig ez egyik igen gyakorlati módja a cselédjavításnak, s mint ilyen kell, hogy különös figyelemben részesüljön s határozott intézkedések által hitelre kapjon.

Én legcélszerűbbnek találnám a cselédkönyveket.

Nézzük, milyeneknek kellene lenni ezen cselédkönyveknek s mit vonnának magok után? Az

I. rovatban a cseléd neve, születéshelye és életkora; a

II. rovatban: kinél szolgált, mi volt a bére s minő minőségben volt alkalmazva; a

III. rovatban a cseléd erkölcsi viselete, ügyessége, szorgalma, hűsége volna bejegyzendő; a

IV-ik rovat »Észrevételek« címet viselne, hova az ok íratnék be, melynek következtében a szolgálattól elbocsáttatott, mint már fentebb említém, a bíróság által; kivéve azon esetet, ha a cseléd a kiszabott időt kiszolgálván, szerződésileg van attól felmentve, mely körülmény a gazda által íratnék be. Amennyiben az elbocsáttatási ok mint külön fegyelmi bűntény is forogna fenn, az is bejegyzendő lenne: bebizonyosodott-e rá a bűntény vagy sem, Volt-e miatta büntetve? Kiállotta-e ezen büntetést?

Azon időkről, melyben a cseléd egy vagy más ok miatt nem szolgál, az illető község adna viselete felől értesítést, melyben az ideiglenesen szolgálat nélküli egyén ezalatt tartózkodott.

Mind a bíróság, mind a cselédbizonyítványt kiállító gazda szigorúan felelőssé tétetnek az adatok hitelességéért.

Teljesen meg vagyok győződve, hogy ez biztos lendületet adna a cselédjavításnak, mit az előzmények után fölösleges indokolnom. Másképp nem remélhető annak keresztülvitele sem, miszerint a cselédség jogos ok nélkül ne hagyja el gazdáját, mert a törvény, ha kényszeríti is ott maradásra, de arra, hogy azután ne durcáskodjék s homlokegyenest ne ellenkezzék minden tette gazdája akaratával, bizony csak az ilyen cselédkönyvek kényszeríthetik (moraliter) némileg; különösen, ha hitelök lesz, mégpedig olyan hitelök, miszerint a gazda föltétlenül ezekhez alkalmazza véleményét s ezek szerint alkuszik a cselédbérre, minthogy a fentebb elmondott gyakorlati eljárás mellett valóban úgy lesz, biztosan hiszem.

Hogy a cseléd bére mindig pontosan bejegyeztessék bizonyítványába, már csak azért is ajánlható, hogy ne csigázhassa azt fel, hogy lelkiismeretlenül (mint eddig van szokásban), kivált ha látják, hogy a gazda meg van szorulva), hanem legfeljebb a bizonyítványban nyilatkozó dicsérő vélemény, vagy pedig a volt gazda által felemlített javulás következtében kérhessen valamivel nagyobb díjt.

Országszerte divatban van, hogy a cselédség már a nyár derekán kezd új szolgálatot keresni, bealkussza magát, felveszi az előpénzt, elissza: egypár nap múlva azonban vagy lebeszéltetve vagy nagyobb ígéretek által elcsábíttatva, vagy változtatási viszketegségből visszaküldi az előpénzt s más helyre alkuszik, hogy két hét múlva megint harmadik helyre szegődjék be: egyszóval a szolgálati határidő beálltáig tíz helyen is felülteti a gazdát, kinek aztán a napok végén ugyancsak izzadni kezd a feje, hogy hol vesz cselédet, pedig hiszen még ezelőtt négy hónappal gondoskodott szolga-személyzetéről.

Milyen csúnya szokás az, s mennyire alacsonyítja le a külföld előtt a becsületes, józan magyar népet, akinek mikor már semmije sem volt, még jó híre sem - az az egy érdeme mindig megmaradt, hogy a szavának »ura« szokott lenni.

Vagy már ez sem volt volna igaz?

Különben ennek orvoslása is csak akkor következhetik be, mikor a cseléd és a gazda közötti alku nemcsak elméletileg, hanem gyakorlatilag, tettleg is a kölcsönös egyezség törvényes hatályával bírnak, ami - remélem - nincs messze.

Miután jelen értekezésem már úgyis kelleténél hosszabbra nyúlt, engedelmet kérek, hogy a cselédjavítás tárgyában felmerült többi észrevételeimet más alkalommal közöljem e lapban.

A TÁRSADALOM ÉS AZ EMBER

A társadalom hasonlít egy óriási géphez, melyben minden halandó lény egy-egy kerék, szög, csavar; elannyira, hogy e nagy gépben minden lénynek megvan a maga kijelölt helye, rendeltetése. Az egyik nagyobb kerék, mely nélkül talán egészen másképp forogna a gép, a másik csak szög, mely nélkül csupán tágulna kissé, a harmadik pedig rozsda, mely nélkül meg éppen jobban fogna az forogni.

Hanem ez óriási gépezetnek két nagy kereke van, ezeken nyugszik a mű, ezek az alap, mely nélkül megszűnnék az forogni, megszűnnék lenni társadalom. Az angol címer körirata »Dieu et mon Droit« (Isten és Jogom) legjobban fejezi ki a két alapkerék eszméjét: tehát egyik a vallás, másik a jog.

Mielőtt azonban ezekről szólanék, elemezzük kissé az ember hatáskörét a társadalomban.

Egy híres sánta német tudós, Schvarczer Henrik, nemcsak minden embernek tulajdonít befolyást az összes társadalomra, hanem egyszersmind minden ember egyes, habár jelentéktelen cselekedetének is, mit kételkedő ellenfeleinek következőleg bizonyít be:

»Ezt a telket, amit én bírok most, s mit apám is bírt, hajdan egy sváb haszonbérelte. A sváb egy ízben egy szilvamagot hullasztott le a kertben, melyből egy nagy görbe fa nőtt fel idővel. Gyermekkoromban felmásztam egyszer a fára, mit görbesége könnyen lehetővé tett; midőn azonban a tetejére jutottam, a gally letört alattam, s én a földre zuhanva lábamat törtem ki, miért később kedvem ellenére nem a hadi, hanem a tudományos pályát kellett választanom. Ebből látszik, hogy a sváb elhullasztott szilvamagja nélkül jelenleg vállrózsákat hordanék vagy hallgatnám valahol a csatatéren felettem a fű növését...«

Én ugyan nem tartok egészen a tudóssal s nem ösmerem el, hogy minden ember minden cselekedetének közvetlen befolyása van az egész társadalomra: de közvetett igenis van, azaz majd minden cselekedete bír némi jelentőséggel, habár nem is az egész társadalomra, hanem legalább saját környezetére, mit a német úr példája után nem akarok világosabban bizonyítgatni.

Ebből láthatja tehát az ember, mennyire fönséges és nagyszerű azon szerep, melyet elfoglal, mily roppant felelősség terheli minden tettét, s mennyire meg kell gondolnia minden lépést, melyet tesz, hogy az a társadalom határain, a »vallás« és »jog«-on túl ne terjedvén, annak erkölcsi hasznára váljék.

Az öt nagyhatalom mellé még egy hatodikat is állított az újkor, a - sajtót; s én mind szeretném odább tolni egy számmal, hogy a társadalomra azt mondhassam, miszerint az az első igazi nagyhatalom, melynek a többi hat mind csak szolgája.

A társadalom büntet és jutalmaz; ritkán téved s éppen azért az [........] illetlen a legigazságosabb és legszigorúbb. Egy mélyen gondolkozó, de istentelen, feslett életű francia költő, ki a királyok haragját büszkén nézte le gőgjében, elhagyott állapotában, midőn végre a társadalom lökte el magától, így kiált fel megtörve:

Il est dur........

Qu'il faille ici bas mourir plus d'une fois... (Kemény sors, hogy itt e földön többször is meg kell halni.)

Igen, a társadalom megbosszulja magát azokon, akik ellene vétenek, igazságosan és rettentőn; a társadalom a legfelsőbb törvényszék, mely előtt a legmagasabb fők is meghunyászkodva jelennek meg, s mely előtt büszkén emelheti fel fejét a legutolsó koldus is, s mely ellen nincs föllebbezés többé, még akkor sem, ha téved, mert Mirabeau szerint: ha az egész társadalom téved, az egész társadalomnak akkor is igaza van.

Ami pedig a társadalmat ily nagy hatalommá teszi, az először: a vallás, ezen összetartozó szent kötelék, mely, mint az emberi testben az idegrendszer, mindent összeköt, a legnagyobb bölcsességgel ellensúlyoz, szabályoz, táplál, egybekapcsol, mint a nap az égen, éltet, melegít, s egy közös lámpa, a »hit« fénye mellett vezérli az emberiséget a tudatlanság sötétségén keresztül, végcélja felé.

Másodszor: A jog, az igazságosság és szeretet, a keresztény vallás ezen iker szülöttei, mint az emberi szabadság és méltóság jótékony teremtői, amint azt a kitűnő bölcsész, Sieyès abbé mondá a szélsőségek embereinek a korlátlan szabadság hajhászata ellen tartott remek beszédében:

»Ils veulent être libres, et ils ne savent pas être.«

Ezek azok az elvek, melyek a társadalmat azzá teszik, ami; melyek, mert maradandók mint az istenség eszméje, a társadalmat korlátlan hatalmúvá, örökké maradandóvá teszik.

A történelem gyakran hoz fel eseteket, midőn nemcsak egyesek, hanem egész nemzetek támadnak fel a társadalommal homlokegyenest, valamely elv vagy eszme lerombolásáért küzdve; és a történelem utána jegyzi mindannyiszor, hogy az eszme megmaradt régi fönségében, hanem a küzdő alakok elbuktak egytől egyig és feküsznek vágyaik romjai alatt...

Ebből is kétségtelen tehát, hogy szentek és nagyszerűek ez elvek, mik a társadalom alaposzlopait képezik, de mindamellett nem tagadom, hogy vannak sebei is a társadalomnak, hanem ki látná meg egy kolosszális márványoszlopon a porszemet?... - és ha meglátná is, ki merné mondani: »ez az oszlop nem jó, hanem szép, mert por van rajta.«

A társadalom sebeiről, e porszemekről, melyek könnyen válhatnak undok sárrá, majd más alkalomkor veszek magamnak szabadságot írni, úgy cselekedvén, mint az egyszeri fuvaros, aki meglátván a vastag orvost, kit a városból volt kihozandó, fejvakarva mondá: »sok lesz egyszerre.«

A JELLEM

(Bölcsészeti tanulmány)

Le a kalappal a jellem előtt. Az »irály az ember«, mondja egy híres író, én meg azt mondom, hogy a jellem az ember. A jellemnek köszöni az emberiség mindazt, amire büszke, amivel dicsekedni szokott: az egy egész világ bent a lélekben, melyet maga alkot meg az ember, s melynek romjai alá temetkezik inkább, mintsem megtagadja lételét. Egy Béldi Pál, ki inkább választja a börtönt, mint a fejedelmi trónust, egy Zrínyi Miklós, ki utolsó csepp vérig védelmezi azt a helyet, amit nem lehet megvédeni, egy Szapáry, aki az őt sanyargató török vezért bántatlanul oldja fel láncaitól, és ezren meg ezren mások, akik mind elhaltak vagy nyomorogtak jellemök vas következetességének kényszerítő súlya alatt, mind azt bizonyítják, hogy ami oly közel vívé őket az isteniség nagy eszméjéhez, az a jellem volt.

Mi tehát a jellem?

A jellem lelkünknek önelhatározás okozta megszokása az élet bizonyos irányában, azaz a lelki élet maradandó önalakítása, melynek alapja ugyan az ember természetében van, mely azonban mindamellett az ember saját »tette«, miután a lélek mint szabadon tevőleges erő, éppen úgy munkálja és saját akarata szerint képezi az egyedi természetet, mint mindent, amit kívülről mint adottat átvett.

A jellemképzésnek alapja, mint már említém, az ember természetében van letéve, mely azonban attól nem függvén végképp, csak annyiban érdemel figyelmet, amennyiben a különböző vérmérsékletek mégis mindenesetre bírnak reá némi befolyással.

Hipokratesz és Gallén az emberi vérmérsékletet a négy elemmel hozza összefüggésbe és azt állítja, hogy az emberi természet, illetőleg kedély, mint vérmes - temperamentum sanguinicum - hasonlít a földhöz, mely meleg; a közönyös vagy hideg - temperamentum phlegmaticum - a levegőhöz, amely hideg; a heves - temperamentum chlericum - a tűzhöz, amely száraz; a mélás vérmérséklet pedig a vízhez, amely nedves. Az újabbkori bölcsészek a négy világtájjal hozzák kapcsolatba a vérmérsékletet, úgyhogy nyugot vérmes, kelet heves, éjszak mélás, dél hidegvérű vagy tompa vérmérsékletűvé tenné az embert. Mind a két nézet hibás, s egyáltaljában nem felelhet meg a tudományos igényeknek, mivel éghajlati befolyásoknak maga a vérmérséklet soha nincs kitéve, legfeljebb annak főoka: nagysága, mélysége és magassága.

Jellemképzésre azonban legalkalmasabb a hideg és a heves vérmérséklet, mint amely türelmes kitartást tanúsít; míg ellenben a mélás és vérmes kedély fogékonyabb a külső benyomások iránt, de a határozatlanság a legnagyobb mértékben jellemzi - s mint ilyen méltán a legszerencsétlenebb vérmérsékletek közé tartozik.

A vérmes kedélymérsékletre legjobb példa XIV. Lajos, vagy nálunk Zsigmond király, kiket a legcsekélyebb dolog is borzasztó izgatottságba hozott, amely azután mint a szalmaláng, rögtön lelohadt.

A vérmes kedélyűek ritkán bírnak vergődni jellemre, mire, hogy messze ne menjünk, a két előbbi királyt vegyük például, kik közül az első olyan határozatlan ember volt, hogy midőn néha komornyikja reggeli öltözködéskor több mellényt helyezett eléje, egész délig nem bírt felöltözködni abbeli határozatlanságában, hogy melyiket vegye fel magára a sok közül; az utóbbinak pedig az egész félszázados uralkodása a jellemhiány szakadatlan láncolata.

A mélás vérmérsékletre is van egy jó példánk Apafi Mihályban, aki jámbor, jó fejedelem volt, finom érzékkel bírt minden nagy, szép és nemes iránt, e aki sohasem bírt jellem lenni: úgy élt, úgy halt meg, mint egyike a leggyengébb embereknek.

Ebből tehát kétségtelen, hogy e két vérmérsékletből igen ritkán alakul egy-egy jellem.

Ennyiben bír a vérmérséklet befolyással a jellemre, s minthogy a vérmérséklet egyáltalában természeti adomány, az ember szabad akaratától nem függő kinyomata a lelki sajátságoknak, ennyiben nem idomítható semmi által s legfeljebb az erős elhatározás s megszokás által nyomatható el némileg.

Egyébiránt itt éppen el lehet mondani, hogy amennyi ember, annyi vérmérséklet, s amennyi vérmérséklet, annyiféle jellem, úgyhogy mi csak a négy főbb vérmérsékletet körvonalaztuk, mint olyat, melynek határai közt található fel a többi.

Vannak, kik a jellemet férfiasságnak ('avdría) nevezik s ezáltal mintegy kizárják a női nemet a legnagyobb erény birtokából, ami helytelen és igazságtalan is - mert annak dacára, hogy a nő gyöngébb teremtmény a férfinél, szellemileg mégis fel bír emelkedni a jellem magaslatáig, mely nem mindig a nagy tehetségektől tétetik függővé, mert hány jeles eszű ember van, aki mégis jellemtelen, s hány jellemes, de korlátolt elmetehetségű ember? Hogy a nőkben is egész a legnagyobb fokig kifejlődhetik a jellem, bizonyítja a világtörténet: D'Arc Johanna, Corday Sarolta, Ronow Ágnes, és mindazok, akik áldozatul hozták magokat egy nagy elvnek, amit ők oltárnak állítottak fel magokban.

Meg szokták különböztetni még a fajbeli és a nemzeti jellemet is, de én csak az utóbbira fordítom figyelmemet. A jellemzetes ismérvek azonban oly sokféleképp kevervék, és az átmenetek oly észrevehetlenek egyik nemzetből a másikba, hogy megjelölésében és osztályozásában nagy eltérések mutatkoznak. Szembeötlő megkülönböztetési ismérvekre csak úgy tehetünk szert, ha bizonyos szélső pontokat állapítunk meg a különböző nemzetek között, amelyeken belül változnak, s amely változatok részint a föld különös éghajlati mivoltától s az illető nemzet állami s vallási életének sajátszerű szervezetéből erednek.

Midőn a különböző nemzetek jelleméről van szó, lehetetlen, hogy eszébe ne jusson az embernek az egykedvű angol, mint a közönyös vérmérséklet példányképe, mikor két millió örökségről vesz tudomást Bécsből, egész hidegen ül fel a vaspályára, s röpítteti magát a halottas házhoz, hol azután arról értesül, hogy a két millió forint megvan ugyan, hanem a tulajdonképpeni örökös nem ő, de egy másik hasonnevű londoni polgár, aki már át is vette a hagyományt, s akit ezennel van szerencséjök bemutatni.

- Az már egészen más - mondja flegmatice a csalódott örökös, s egész egykedvűen utazik vissza ahonnan jött: mintha semmi sem történt volna.

Mennyire különbözik ettől a francia, ki a vérmes temperamentumot képviseli, akit minden apróság lelkesít, érdekel; Waterloo csatazaja éppúgy, mint egy női szoknya susogása; aki azt mondja: halálra unom magam, s azután nevetésben tör ki egy perc múlva, ma szerelmet esküszik kedvesének, holnap már nem akar rá emlékezni, ma vitéz katona, holnap ledér udvaronc, holnapután dühös politikus, egyszóval mindig más és más.

Ott a nemességre gőgös spanyol, aki azt jegyezi kardjára: No me saques sin razon: no me envaines sin honor (ok nélkül ki ne ránts, becsület nélkül ne tégy be a hüvelybe), s akit szinte a flegmatikus vérmérséklet jellemez, de nem oly nagy mértékben, mint az angolt.

Legközelebb áll a spanyolhoz a török, de az is már inkább a heves véralkat jellemét hordja magán: hamar jön ki a béketűrésből, de aztán soká dühöng. Sajátságos életmódja, vallása nagy befolyással van jellemére, mely bármilyen szilárd is, magasztos irányzattal ritkán bír. Sajátságos tisztaságához s kényelem-hajhászatához idomul jelleme is. - A kádi előtt panaszkodó Iskander bey azt emeli ki védbeszédében a legjobban, hogy a gyilkos éppen akkor lőtt reá, mikor ő egész nyugodtan csibukozott otthon. A legborzasztóbb benne, hogy őt akkor támadják meg, amikor csibukozik.

A heves vérmérséklet legtökéletesebb típusa a magyar, s ennek következtében egyike a legjellemesebb nemzetnek. A magyar ember szava kontraktus, hazaszeretete kultusz, királya iránti hűsége példás, a törvényhezi ragaszkodása (még ha a törvény rossz is) az angoléval versenyzik.

Az olasz nemzet a mélás és a vérmes kedélymérséklet bizonyos vegyüléke, melyhez szövetkezvén a sajátságos éghajlat és életmód, valami durvaság egyesül benne a legszelídebb érzelmekkel.

A külső behatásokra nagyon fogékony nemzet, de szinte határozatlan; kit ma fölemel, holnap porig alázza: néha egy szó, egy gondolat valóságos szikra, mely az egész nemzetet felgyújtja, de mihelyt a szikra szétröppen... a tűz is kialszik.

Egyébiránt, mint már mondottam, a nemzeteket jellemezni lehet ugyan általánosan, de szorosan véve az olyan jellemzés nem lehet zsinórmértéke az egyesek jellemének, amit az is eléggé igazol, hogy a világ legpatetikusabb nemzete a spanyol, és a »gründlich« német adta az emberiségnek a legnagyobb humoristákat: Cervantest, a »Don Quijote De La Mancha« íróját, és Zaphirt.

De valamint az emberi természetet játék, veszekedés, illetőleg valamely szenvedélye gyakorlása közben lehet igazán kiösmerni, úgy az egyes nemzeteket is azon álláspontban, melyet békétlen állapotukban kormányaikkal szemben foglalnak.

A spanyol soká tűri az igát, nem szól, nem zúgolódik, hanem egyszerűen felkerekedik s elűzi kormányát. A magyar hevesen kel ki minden törvénytelenség ellen s addig izgat, mozgat fűt, fát, míg a viszonyokat egészen a törvényes kerékvágásba sikerül hoznia.

A francia lármázik, buzog s ritkán tesz valamit: ha tesz, akkor kitesz magáért, de aztán megelégszik az üres dicsőséggel, s nem bánja, ha a világ feneke esik is ki. Egészen hű marad könnyelműségéhez mindig. A konzervatív kormányformából belemegy a respublicába, a respublicából az abszolutizmusba.

Az angolt jelleméhez képest nehezen lehet sodrából kivenni: a nagy adót nem szereti, de a zúgolódás nélkül fizeti mégis, legfeljebb egy-egy elmés szatírában tör ki, ha már nagyon megsokallja a dolgot.

Hanem még a gúny is olyan valaminő komoly, hogy szinte kirí belőle az az átkozott flegma, mely a nemzetet jellemzi: »The king can not do wrong; because he does nothing.« (A király nem tehet rosszat, mert nem tesz semmit.)

Amit különben a nemzetek jelleméről mondani lehet, az inkább a »jelleg« nevet viselhetné, mint a határozott jellem szót, miután a kettő között ha nem is annyira szembeötlő, de mégis lényeges különbség van.

De térjünk vissza a szó szoros értelembeni jellemre.

A jellem, mint minden szellemi tehetség, bár már eleve nyilatkozhatik ugyan, tökéletesen csak a középkorban (a 25-ik évtől az 50-edikig) fejlődik ki, ti. midőn a lélek már elegendőleg megszilárdult, hogy belső uralmát érvényesítse, mert a jellem szilárd elveken nyugszik, melyeket az élet által szerez az ember s melyek aztán életét, be- és kifelé, összhangzatosan és maradandólag meghatározzák.

Így tehát a jellem az ember azon cselekedete, mellyel maga teszi magát emberré, ezáltal oly önbeccsel ruházván fel magát, mely minden anyagi kincset felülmúl; azért mondja talán Jules Favre, hogy »a jellem létra, mely a szabadsághoz és az erény magasságához vezet«, és azért mondta talán Franklin: »az oly embernek, kinek élete a belső hangulatok és külső viszonyok változékony befolyásától függ (akinek nincs jelleme), csak a neve ember.«

AZ ÖSZTÖN

(Bölcsészeti tanulmány)

Az ember bámulva áll meg az ember előtt, mint legremekebb teremtménye előtt Istennek. Milyen csodás lény! kit a teremtő mind a két kezével áldott meg: két világot adott neki, a belsőt és a külsőt, míg a többi állatoknak be kellett érni eggyel.

A külső világ tele van anyagi kincsekkel, miket a embernek jutott feladatul kibányászni s felhasználni a saját javára. Az állatokban táplálékot adott neki, a földben termő erőt, mely megneveli számára a virágokat, mikben megint illatot talál, amiben gyönyörködhetik, mézet, amelyet élvezhet.- És mindez egymásután a gazdag természetben egy szép logikai láncolat, melyen tündökölve látszik meg nagy mindenható mester keze.

A belső világ, melynek kincseit a lélektudós igyekszik kifürkészni, még gazdagabb: ott már olyan kincsek vannak, melyek fényétől megvakulna a halandó ember szeme, s éppen azért nem láthatók meg szemmel; ott már az örökkévalóság pecsétje van ráütve mindenre, mely egy harmadik világot ígér a belső világnak, tudniillik - a síron túli életet.

E lelki kincsek, melyeket tehetségeknek (lelkierőnek, érzelemvilágnak) szoktunk nevezni. Vele születnek az emberrel, s aszerint fejlődnek és működnek, amint irányoztatnak egy cél felé, mely irány viszont közvetlenül az ember körülményeitől, helyzetétől, tágabb értelemben akaratától tétettek függővé.

A legnagyobb lélektudósok egybehangzó véleménye nyomán bátran ki lehet mondani, hogy az emberrel veleszületett érzelemvilága, tehetsége, lelkiereje a jóra van teremtve.

Nézzük tehát ezen, az emberrel veleszületett lelkierők legelsejét, mely a legalsó fokon áll, mely legelőbb nyilatkozik meg benne - az ösztönt.

Az ösztön általában nem egyéb, mint azon titkos, a léleknek, mint eleven erőnek természetében gyökeredző törekvés vagy irányzat, melynek célja nem más, mint éppen az, hogy munkásságot fejtsünk ki.

Ebből következtetve a lélek minden kifejtett nyilatkozata, cselekvénye magán az ösztönön alapul, mely azt az istentől nyert kétségbevonhatatlan természeténél fogva mintegy kényszeríti a munkálkodásra.

Tehát a lélek nagy törvénykönyvében az van beírva a legelső parancsolatnak: »munkálkodjál«.

A fentebb mondottak szerint az ösztön a lelki élet tulajdonképpeni alapja, tényezője. Az ösztön hasonlít a növény csírájához, mely az egész növényt mozgásba hozza, kifejleszti, kitolja a földből, hol az azután megnő, elágazik, mely elágazás hasonlít a lelki élet különféle feltűnési módjaihoz.

De valamint a növénynek, hogy kicsírázhassék, felnőhessen, virágozhasson, nemcsak a földből nyert erő szükséges, hanem gondos ápolás, napfény és harmat: úgy az ösztönnek is, hogy az jó iránylatú cselekvőségi hatáskörét rendeltetéséhez képest betöltse, gondos önfejlesztés, nevelés, képzés szüksége.

Eddig általában szóltam az ösztönről, most nézzük szorosabb értelemben.

Hiába tagadnók, meglátszik, hogy az emberben is van állati tulajdonság.

Nincs ebben mit szégyellni, nagyságos és méltóságos uraim! s hiába dorongoljátok le Platót, aki azt merte mondani, hogy »az ember két lábú tollatlan állat«, volt egy »kis igaza« az öregúrnak. Méltóztassanak csak elmélkedni az »érzéki ösztönről«, melynek nyilatkozványainál csaknem egészen elvész az állat háta mögött az emberben az ember.

Avagy miben különbözik közönséges értelemben az ember az állattól? A tudomány nagyon egyszerűen határozza meg:

Az ember okát adja annak, amit cselekszik, az állat önkéntelenül tesz mindent; azaz míg az ember az ész és a lélek törvényeinek serpenyőjén mérlegeli meg tettét, bepillant annak indokaiba, vizsgálja következéseit, addig az állat oktalanul csupán érzéki ösztönének engedelmeskedik.

Akik tehát azt hiszik, hogy az ember és az állat közt nincs semmi hasonlatosság, azok legelőször is azt bizonyítsák be, hogy az emberben nincs érzéki ösztön, mely semmi egyéb, mint törekvés az állati élet kielégítésére, tehát a lélek oly akarása, melynek indokai nem rejlenek magában a lélekben, hanem a szerves életállapotban.

Azt pedig, hogy nincs, nem lehet bebizonyítani.

Az érzéki ösztönt fel lehet osztani tápösztönre, önfenntartási, mozgási és nemi ösztönre.

Vizsgáljuk ezeket egyenkint: azon célt tűzvén ki magamnak, miszerint bebizonyítom, hogy az érzéki ösztön annyira állatias jellegű az emberben, mely sokszor az akarattól függetlenül, sőt az akarat ellenére is követi célját, és válogatás, tapasztalás, tudomány, értelem nélkül is megtalálja az eszközöket, mert van az emberben bizonyos veleszületett állatias elősejtelem, valami titkos, az ész törvényein kívül működő kombináció, mely igenleges vagy nemleges irányt ad az ösztönnek.

Kinek nem tűnt fel, hogy meglát valahol egy embert, aki neki sohasem vétett az életben, ránéz, s visszataszítódik tőle, gyűlöli; míg egy másikat az első pillanattól fogva vonzalommal szemlél, habár az ártani igyekszik is neki. Hol itt a meggondolás, mely leküzdje ezen belső, állatias, az ész törvényein nem gyökeredző ellentétet?

A szimpátia kifolyása a szerelem, illetőleg az érzéki ösztön szenvedéllyé fajult nyilvánulása, melyet szinte akaratjával szemben sem bír az ember leküzdeni, s mely lassankint minden szellemi tehetségét háttérbe szorítja, elannyira, hogy az végképpen megzsibbadni látszik.

A tápösztön Cuvier szerint a legerősebb és a legelső. A csecsemő önkéntelenül nyúl anyja emlője után. A magát hosszas éhséggel kivégezni akaró ember, ha halálos koplalása közben élelmiszert pillant meg, megrázkódva kap utána, nem törődve feltett akaratával, hogy éhen hal. Nem kevésbé fejlett az emberben az önfenntartási ösztön is: a vízbe ugró öngyilkos fuldoklása közben önkéntelenül kapkod tárgyak után, melyekben meg lehessen fogódzkodni.

A mozgási ösztön egy egész szisztematikus tudomány, melyből a lélek belső állapotaira lehet következtetni. Legközvetlenebbül meghatározza ezeket a hang, úgyszintén az arckifejezés és taglejtés.

Ezek a mozgási szervek, melyeknek ugyan ura az ember, hanem ők mégsem egészen szolgái az embernek. Hányszor hazudtolja meg a nyugodt, szelíd hangot a haragosan villogó szem, Hányszor árulja el az ember haragját az összeszorított ajk; s milyen jelenség az, hogy a pajkos gyermek a nagyapa pattogó veszekedő szavaira oda sem hederít, míg komoly arcától megdöbbenve húzódik félre? Honnan tudja ő, hogy az a veszekedés, amit hallott, nem volt igazi veszekedés, hanem csak a szerető nanyapa házsártos természete? S honnan tudja, hogy az a komoly, szótalan arc igazi fájdalom?

Ezt az érzéki ösztön súgja neki.

A mozgási ösztönben, valamint általánosan a külső alak mivolta- és magatartásában fejezi ki magát mind az egyéniség, mind pedig a bent lakozó lélek állapota: e nyilatkozatok tehát a lélek, az egyéniség kiösmerésére szolgálnak s belőlök alakul maga az »Arculattan« - Physiognomika - tágabb értelemben a »Lelki jelisme«, melyet a mi egyetemünkön »Törvényszéki lélektan« név alatt adnak elő hézagosan.

Több bölcsész vaknak nevezi az érzéki ösztönt, ezzel kívánván jellemezni azon tulajdonságát, hogy nem előzi meg tudata és ismerte azon tárgynak, mely után vágyakozik, s mely kielégítésére szolgál. Ez azonban véleményem szerint helytelen elnevezés, mert az ösztön, a természet által az ember lelkébe oltott, s gondolkozás törvényeinek körén kívül működő homályos tudat, melyben az ember rendeltetési célja van a legelső alapvonalaiban mesterileg kifejezve. Éppen ez okból nem tartom az ösztönt vaknak, hanem tartom a lélek irányzatának, mely az ember szellemi tulajdonságait mozgásba hozza, s ezáltal annyira kifejti őket, hogy azok egészen más jelleget vesznek fel, s különféleségök szerint alakulnak át vággyá, szenvedéllyé, hajlammá és mindig odább-odább...

Egybehangzó vélemény, hogy az élet egyetlen percében sincs teljesen kifejezve, mert az már lényegénél fogva is folytonos fejlődés, mely csak a sírnál szűnik meg, s mely örök időkre fennhagyja azon csodálatra méltó tényt, hogy valami magát éppen változtatásában tartja fenn, és ekképp éri el a valósulást.

Közönségesen meg szokták különböztetni a jó és rossz ösztönöket, ami egyáltalában nem járja, mert az ösztön mindenkinél egyforma, nem tűr kvalifikációt, s csakis a többi lelki tehetségek kifejlési fokától s jellege minőségétől tétetik függővé.

Ebből világos az is, hogy az ösztön, a szellemi fejlettség legalsó fokain, a gyermekeknél és a műveletleneknél sokkal erősebb, hatalmasabb, mint a felnőtt, mívelt embereknél: mert az utóbbiaknál háttérbe szorítja és kipótolja azt a magasabb lelki erők munkássága.

Midőn az ember érzelemvilágából, mint régebbi »Jellem« című cikkemmel szorosan összefüggő tárgyat kiragadtam s leírtam szerény nézeteimet az ösztönről - meg nem állhatom, hogy ne kiáltsak: milyen remeke vagy te a természetnek, ember! adott a Teremtő észt és szabad akaratot, mely úrrá tegyen az állatok felett te pedig szerezz tudományt és műveltséget magadnak, mely úrrá tegyen magad felett, aki különben könnyen rabszolgája lehetsz saját ösztönödnek.

Míly nagyszerű az isteni gondviselés!

Csak azért nem adott talán mindent, hogy neked is legyen mit szerezni; hogy neked is legyen szervezetednek és alkotásodnak megfelelő működési köröd, nehogy úgy kiálthass fel, mint a gyermek Nagy Sándor, szomorú, elborult arccal: »Atyám, te nekem semmi hódítani valót nem hagytál!«

1873

B.-GYARMAT KÖZHELYEI

- TOLLRAJZOK -

I. A »BALASSA«

Mióta a kolera uralkodik, azóta egészségesebbek az emberek, rövidebbek az éjszakák és hosszabbak a korcsmárosok ábrázatai - uti Mezei docet. Éjfélkor megjelenik a kolerabizottság és elválasztja az ember szájától az »italt«. A kolera maga még becsületes ember, mert az mindössze csak egyszer öli meg a halandót, de a bizottsága minden áldott héten hatszor öli meg benne az egyéni szabadságot.

Már Zsiga bácsi csak annak a mondója, hogy ez megintelen semmi egyéb, mint a balpárt célbavett mesterséges kipusztítása az átkos »minisztérjom« által. És hol-hol kedve is szottyanna kidobni az ajtón a mulatságot rontó goromba kolera-biztost, csakhogy hát úgysem érhetné el a tovább ott mulatási célt, mivel éppen ő maga az a kolera-biztos, akit kidobna. Bizony furcsa hivatallal vegzálták meg szegényt. Tell szívének, tudom, könnyebb feladat volt lelőni az almát fia fejéről, mint neki hazakergetni tizenkettőkor a mulató kompániát, melynek szétszéledését csak a jó Mezei bácsi nézi nálánál hazafiúi bánattól sötétebb arccal.

Hej, de csak csendesen is megy már a világ »sorja«. A »nagy hecc« olyan ritka már, mint a »kifogástalan zsiráns«. Csendesen mulatnak az asztalok, kifogyott mindenünnen a »szusz«, mit csak az »éjfélután« szokott önteni a nemes fiatalságba. A magyar ember mindig azzal a szándékkal tér be egy »pillanatra« a korcsmába, hogy egy »hétig« lesz ott; mit ér az, ha most odateszik elébe korlátnak a tizenkét órát?! Keserű az itala tőle.

De azért ha csendes is a Balassa, régi ábrázatát mégsem vesztette el.

A két kerek asztal körül most is ott ülnek a szokott törzsvendégek, Mezei bácsi szeretett gyermekei, kik az ő kedveért vannak teremtve az árnyékvilágra; hogy legyenek akiket ő szerethessen és kiszolgálhasson.

Mind az ő nevelése az egytől egyig, már ti. a fiatalabbja.

Amelyik pirospozsgás, az az ő rostélyosaitól lett ilyen, amelyik halavány, beteges, az az ő borától lett olyan, amelyik bele mer kottyanni »az fontos ország dolgaiba«, az is őtőle profitírozta a diplomáciai tapintatot a »jelös« »Ellenőr« révén, a »ki olyan újság«, hogy ha már egyéb nem tanúskodnék is mellette, untig elég »abbó«, hogy Mezei bácsi két éve járatja egy kortyra - akarom mondani egy huzomra.

Ebből szívja ő a sok tudományt s úgy adja odább ingyen salátául a szelet mellé vendégeinek.

Már persze csak a kályha melletti asztalnak, mert az ablaknál ülő kompánia rátartós egy kicsit. Azok a kaszinóból hozzák a bölcsességet és sehogy sem tisztelik a Mezei bácsi politikai kombinációit, ami nagyon fáj neki, de azért nem mutatja, nem érezteti velök... isten neki... hadd járjanak a rossz úton... neki semmi köze hozzá. Szegény elveszett fiatal emberek.

De bezzeg annál hálásabb publikum a másik, ahol Zsiga bácsi a nagy kophta, ahol minden este szorgalmatosan felosztják Európát a »potentátok« között, kinek-kinek a maga érdeme szerint. Az osztrák császárnak aszerint természetesen nem jutna több egy vármegyénél.

Néma áhítattal hallgatják Mezei bátyánkat ilyenkor.

A barna írnok fejbólingatva hajtja fel hetedik halbszajtliját, és azt mondja »Világos!« A szőke joggyakornok még előbb felnéz a Zsiga bácsi ábrázatára, leolvasandó, nincs-e valami kifogása a mondottak ellen, csak azután »zúga« rá egy helyeslő kiáltást, míg Mezei bácsi egyet csendít a zsebében szemtelenkedő Lónyai-hatosokon, s aztán a hatás kedveért, mint a jó professzor, még egyszer röviden összefoglalja értekezésének tartalmát:

- Egyszóval nagy kalefaktor a jobboldal. Utoljára is csak ágyú, puska dönt itt!

A Pista kellner, ki komoly mogorvasággal hallgatja gazdája hátamegett a nagy státuspolitika griffjeit, ijedten kapja hátra fejét az »ágyú« szóra, s miután az Albert gyerek véletlenül arra viszi a citromos teát a »telegrafos úrnak« lehetetlen hogy ne a legrosszabb eset történjék, már ti. hogy a Pista kellner megtaszítja az Albert kellnert, az meg leejti a telegrafos úr bájitalát, mely dallamos torkát hivatva volt nekistimmelni a flótázás idilli művészetének.

Ez a tragikum aztán egészen megindítja Mezei bácsit s mint valami gőzsikló leszállítja a politika mezejéről, úgyhogy nem törődve sem a honboldogítással, sem az örök béke eszméjével, beleponálja magát a statárium jogába, s hadüzenő léptekkel ront neki a kétfelé szaladt »dienerschaft«-nak - s bizony nem tudom én hogy végződnék most mindjárt ez a »keleti kérdés«, ha új vendég, mégpedig falusi »jó firma« nem lépne be az ajtón, kinek látására egyszerre mosolygó nyájasságba megy át a gazda vészes haragja.

Nem lehet az másképp. Idegenek előtt nem lehet a házi tűzhely lángjait élesztgetni. Aztán meg is érdemli, hogy némi figyelemmel viseltessék iránta, mert a vidéki vendég legalább fizet, míg ellenben a törzsvendégek annyira divatba hozták az »aufschreiben«-t, hogy ha néha nagy ritkán akad aztán a sok között egy lázító excentrikus, aki elkiáltja magát, hogy »zahlen«, az egész »Balassa« Mezei bácsival együtt, valódi megbotránkozással tekint a »szentségtörőre«.

Az új cimbora jöttére megélénkül a mulatság, ki-ki megtoldja még egy messzellyel. Károly is megszagolja egy mérföldnyiről az idegen bűzt - s ott terem a banda.

Aztán kezdődik a mulatság. Az embernek eszébe jut a sorsa, a szeretője és a kifizetetlen váltója. Mind a három szomorú dolog. És felhangzik hozzá a »Csiribiri csárda« bánatteljes, viharos áriája. Ezt megint mindenki megtoldja egy iccével.

...Megtelik a szív édes fájó gondolatokkal. A leghazárdabb pasasier elpattantja az első pezsgődugót.

...És megkondul a tizenkét óra.

Megdöbbenve néznek egymásra a cimborák, mintha a világ vége volna. Zsiga bácsi nagy immel-ámmal magára erőlteti a boglyas Ghiczy-szűrt.

Az előkerült Albert gyerek és Pista kellner egyenkint kezdik eloltogatni a gyertyákat; Mezei bácsi még egy pillantást vet a »Turini Jézus« falon függő arcképére, melyhez még egy fohászt látszik küldeni, mielőtt a sötétség végképp elnyelné a mai napra: aztán csendes jó éjszakát kíván a távozó vendégeknek, kik elégedetlenül, tele fejjel és muzsikálás iránti szimpátiák okáért üres zsebbel távoznak, hogy holnap újra kezdjék.

II. A DEUTSCH-KÁVÉHÁZ

Az ember körülnéz előbb az utcán, ha nem látja-e valami becsületes ember bemenni, s aztán félve surran be a Deutsch-kávéházba, hol az elválasztott sziámi ikrek hímnemű fele, az elhízott Deutsch papa székel bekerített trónusán, mely körül van rakva anizett, maraszkinó, rum-, szilvórium- és vaníliával, mik megalapítják Deutsch papa királyi tekintélyét, lévén mindeniknek egyenkint annyi rabszolgája, hogy Deutsch papa sohasem kénytelen szenvedni a magány unalmasságát, hanem az éjszakán által is folytonosan gubernálhat környezetén.

A különféle nemzetek bőven vannak képviselve az örömek e birodalmában.

Ott van Izrael »szétszórt« népe »összegyűjtve«. A miniatűr »ich gebe«, »ich nehme« hangzavar csendes harmóniába olvad a »posztócsillagos« hadfiak magyaros káromkodásába, kik a hátulsó asztalnál disznómódon ütik, - nem a burkust, - hanem a filkót egészen addig a stúdiumig, míg összes pénzkészletük belevándorol a kártyapénzt gyűjtő pohárba. A legvégén mindig azzal a tapasztalattal kelnek fel, hogy mindenikök vesztett. Ostobaság biz a kártya kevés pénzzel! Hanem azért másnap megint csak kártyán adatik át a közforgalomnak a »lénung«. Faraó hírhedt nemzetsége is azt a vallást követi, amit a vitéz urak. A kimuzsikált bankót ők sem adják »interesre«. Az embernek nem az a hivatása hogy »takarékpénztárrá« váljék. Ha az úr azért muzsikáltat, hogy mulasson, a cigány is azért muzsikál, hogy mulasson utána. Elég baj már az is, hogy mikor az urak mulatnak, ők muzsikálnak nekik, mikor meg már ők mulatnának, akkorra egy úr sem látható, hogy hadd ő muzsikálna nekik. Hej, de csak ebben is megrövidítette őket »azs a aranyhajú csigányra fondorkodó Úristen«! De ők azért nem irigyelnek a világtól semmit. Hadd bomoljon, ha kedve tartja, s néha-néha megcsillanik is szemökben valami elfojtott epedő vágy, az sem vonatkozik ötemeletes házra, elegáns fogatra, ezer holdas pusztára, akkor is csak az jár eszökben, hogy ezeken a fránya honvédeken milyen »delikátus«, milyen fölséges szép a »verezs nadrág«...

Persze hogy a tekintetes vármegye is képviselve van a különféle válfajok közt. A hosszú »szőke írnokról« lerí a megyeházi szag. Ő itt az arisztokráciát képviseli, s Deutsch papa sokat helyez bele. Már tudniillik bizalmat is, szilvóriumot is. No, de az rendén is van. A szőke írnok elvégre is olyan perszóna, aki már többször közelről beszélt a vicispánnal, aki ott jár-kél a megyeház méltóságos folyosóin, olyan biztonsággal, mint más emberfia otthon, aki életet, kifejezést és »alakot« ad azoknak a hatalmas rendeleteknek, mikre Deutsch papát előfogja néha-néha a »holnap nekem« spuriusza. Mert hát Deutsch papa két dologtul fél a világon legjobban: a Deutsch mamától és a törvény »bírságos« kezétől. A Deutsch mamától már sikerült megszabadulnia, de a törvény pallosa még ott lebeg feje felett minden pillanatban lecsapni kész élével a kisvárosi rulett közé.

A szőke írnok rangjához méltó, vármegyei stílusban természetesen a »zöld aszalnál« van elemében, hol a biliárd sima mezején lelegel minden babért, becsületet szerez és emlékeztet »mopszaival« a »permopsz« keletkezett tisztikarra, »dupla buzeró«-ival megmagyarázza a községrendezés kérdésének megindulását, »karambol«-jaival bebizonyítja, mint gátoltatik meg egyenes haladásában az egyik golyó - a jobboldal, ha beleütközik a másik golyó - a baloldal. Az isten bűnül ne vegye neki! Már ti. a golyónak. -

Mikor aztán jóllakott dicsőséggel, diadallal, példának okáért ő is megereszt egy kis nemzeti »ferblit«, hol egészen »anstndig« viseli magát s hova szinte átviszi az ékes megyei stílust. Három nyolcas ellen »három szolgabírót« vág ki, »vótumra« kívánja bocsáttatni, ha felmerül a kérdések kérdése, hogy szabad e az utolsónak is »besszerelni«, a »tourmaclit« nem fogadja el, mert az korlátozza a viziadás »autonómiáját«, s ha valaki »bicska« helyett »kirikárit« talál neki osztani, vagy a »kasszát« bezárja mikor »flusz« mosolyog tollmozgató kezében, elveszti előtte minden népszerűségét s addig-addig keresi holmi diplomáciai jegyzékváltogatással az okot, míg elkiálthatja, hogy »akciót neki!«

Az akció reakciót szül. A szőke írnok csurgóra lelógó kalapját még beljebb húzza piros ábrázatjába. Egyet káromkodik. Az osztó kezéből kiesik a kártya. Mindenki odanéz. A két ellenséges fél összeütközik. Kezdődik a mohácsi csata. A küzdők körül pártok képződnek. Mígnem Deutsch papa leszállván jupiteri székhelyéről szét nem húzgálja a haragvó hősöket.

Újra elcsendesül minden, s újra megindul a ferbli. A többi asztaloknál megélénkül a »diskurzus«. A kis patikárius műértő arccal kérődzi el még egyszer a verekedés lefolyását. Sajnálja rettentőn, hogy vége lett. Az igaz, hogy nem rajta múlt a folytatása. Ő eleget heccelte őket. A méregkeverő.

De már azt megint Muki cukrász nem hagyhatja úgy, hogy a patikáriusnak ne kontradikáljon, ő már különben is született ellensége minden patikáriusnak. Tűz és víz. Az ő fakkja az »édes«, az övék a »keserű«. S ha Király utcai Török János, hogy rá célozzon, hirdette szanaszét a lapokban, hogy »nincs többé kopaszfej«, ő is fogta magát s a kánikulában, mikor Török János uram legjobban izzadott a balassagyarmati »Times« hasábján úgy hirdette a gefrorenest hogy: »nincs többé melegség«.

Képzelem mennyire megijedhetett ettől valami pesti prémárus.

A többi asztaloknál együtt és szerteszét Bernáth Gazsi haláláról beszél a tudós publikum. Dávid doktor jól ismerte a híres »Bhernáth« bácsit és restelli, hogy izraelita létére a lipótvárosi katolische templomra hagyta összes követeléseit és nem az izraelit anyaszentegyházra.

A fekete végrehajtó kihörpenti limonádéját és huszonharmadikszor kel fel, hogy - úgymond - hazamenjen erről a »snasz hely«-ről, hová minden este véletlenül kerül be. Most is egy hitelező elől akart felszökni a kaszinóba, de eltévesztette az emeletet. Meg aztán... mi tagadás benne ... egy kis sporthajlam... a szép felszolgálóné, a melegkezű fr. Betty... Olyan a szeme, mint a tinta... olyan korall ajka van, mint a spanyolviasz, az arca olyan fehér, mint a velinpapiros... Egyszóval a végrehajtó úr szeretné ma este felvenni az »előleges biztosítási jegyzőkönyvet«, csakhogy még egy kicsit félénk, bátortalan hozzá, mert hát hiába »béka van a gyomrában«. Aztán az is könnyen megeshetnék, hogy a kis Betty, amilyen gonosz teremtés, egyszerűen azt kérdezné válaszul ömlengő szerelmi nyilatkozatára: - Hallotta már ön a »Ninive történetét?«

Bezzeg jobban értené ezt a mesterséget az a torzonborz barna alak, aki a leghátulsó asztalnál szoktatja magát a »magányhoz«, ti. a mi Stofi bátyánk, amint a tizenharmadik csésze gyászkávé szürcsölése közben nagyot hunyorgatva néz, hol a piruló végrehajtóra, hol a kokettírozó nimfára, hol arra a fekete rámájú képre, melynek következő feliratán tűnődik nagy hümmögve: »Wenn die Jugend wüsste, wenn das Alte könnte«.

A másik képről a jó Petőfi Sándor néz le némán, hidegen az éjszakát átdorbézoló csemetéire az új korszaknak. A pislogó lámpák rezgő világa kísérteties fényt vet a költő szilaj arcára, mely megelevenedni látszik... a toll megmozdul kezében... Lelkem előtt mint egy vízió, mint egy megmagyarázhatlan fantom domborodik ki élő alakká,... és felmennydörög ajkán a haza szent földjét megmozgató nagy szemrehányás.

Lesz-e gyümölcs a fán, melynek nincs virága,
Avagy virág vagy te, hazám ifjusága?

...Már az igaz, hogy furcsa dolgokat írt az a Petőfi. Ugye Deutsch papa?

III. A »ZICHY«

A Zichy fogadóról mindig eszembe jut a Zsedényi Eduárd inggallérja, a Zsedényi inggallérjáról eszembe jut a Csernátony stílusa, a Csernátony stílusáról pedig a szuezi kanális. A szuezi kanális felőli elmélkedésemben meg lehetetlen meg nem emlékeznem a Sramko bácsi torkáról. Míg Lindley meg nem csinálta a pesti vízvezetéket, addig ez volt a tekintetben a legjelesebb species. Sok borral vegyített víz vezettetett le e derék alkotványon keresztül egy félszázad óta.

A Zichy fogadónak leírásában ő olyan alapkő, olyan kiindulási »alfa«, mint a Napóleon elhanyatlásának történetében annak kedves felesége.

Sramko bácsinak is valódi hitestársa a Zichy. Megesküdött és hű hozzá. Túlhajtott erényesség. De a Zichy már azt úgy érdemli meg. Mert a Zichy híres és nevezetes hely. Nem azért jár pedig oda Sramko bácsi, mert nevezetes hely, hanem azért nevezetes hely, mert odajár. És az nagy különbség.

Azután - én istenem! - csak kell az embernek járni valahova enni. Nem élhet levegőből, kivált ha a levegő tele van vesztett pörök hírével. S ha már egyszer eszik, innia is dukál, mert meg van írva a régi tudós könyvekben, hogy »Trencsiny országban« egyszer a ludak ettek és nem ittak, hát mind kidöglöttek. Hiába, az ember fut a szomorú sors elől. Ez már az önfenntartási ösztönhöz tartozik.

És ha néha-néha - teszem azt - szórakozottságból túlságosan talál bevenni a »jóból«, neki az mind megjárja, mert Kinek három van diplomája, háromszer tőbet ihatja, mint holmi közönségezs ember.

És ilyen értelemben hasznát veszi diplomáinak.

Egyszóval szolid ember, minélfogva a Zichy is szolid hely. Az öreg urak és az átutazók vendéglője.

A nagyvilági politika ritkán képezi a beszélgetés tárgyát. Az a néhány »burger«, aki néha-néha betéved egy »jó napot« csinálni magának »esténkint«, nyugodtan issza meg »feketéjét« vagy a megrendelt »drapákot«, s még a vén Napóleon halálára is csak annyit mond:... isten nyugossza meg szegényt!... hanem bezzeg annál többet beszél a Sramko bíróvá választásáról... ami Sramko bácsinak olyan érzékeny szívlágyító téma, miszerint sokszor arra a csúfságra vetemedik tőle, hogy egy cilinder bort ereszt meg a szépen megszaporodott jóakaróknak. Mert hát a népszerűség sem jön ingyen. Így is sokkal olcsóbb, mint ha Teller árulná a »speisz-cetlin« és a Géza kellner számítaná fel az árát.

Hanem aztán hetivásárkor megélénkül az élet a szolid pecsovics-jellegű Zichyben. Nemzetes Hont vármegye »nagyságos« közönségétől hemzsegnek az asztalok. S ha itt-ott hegyesre kifent bajuszával kitarkallik közülök egy-egy Nógrád megyei atyafi, kilyukasztja lelkét a tengernyi büszkeség, melyet liberális volta miatt az ügyefogyottabbakkal szemben érez, s belevágja bölcsességének bicsakját a politika cipójába, s olyan karajokat szeldel a szegény jámbor hontiaknak, hogy egészen belepirulnak ettől a megromlott rebellis nógrádi levegőtől.

Jól esik lelkünknek (már mint nekünk pecsovicsoknak), hogy mi is elmondhatjuk valakinek azokat a mérges epithetonokat, mikkel a baloldal minket prezentel meg; mert hát hiába a csizmánál is sárosabb a »kalucsni«, ha az van felül, - és a felső kabátot is jobban éri az eső, mint a »lajbit«, ha be van gombolva.

Hanem erre a hasonlatra nyomban meg is mozdul a másik asztalnál Hecks, aki oly elválhatlan kísérője Sramkónak, mint Minervának a bagoly, s ki a fél vármegyét ruházza kontóra.

Isten után neki köszönhetjük leginkább formánkat.

Némán ül ott, mintha azon gondolkoznék: milyen lesz a jövő század divatja, pedig azon gondolkozik, hogy mivel hibázta el tegnap a »kalábriászt«, mikor »tercbélára« bukott, aztán nagyot hajlongva köszön egy-egy bejövő vagy távozó vendégnek, áhítatos arccal nézve utána, mintha az járna eszében, hogy milyen érdemes derék férfiú az, mennyire tiszteli, becsüli ő azt, eddig az jár eszében, hogy ugyan miből fizeti ki a felszaporodott ruhaadósságot? Aztán megissza félmesszelyét, felhúzza riska kabátját, melyért úgy fáj a szíve, hogy önmagának kell elnyúzni..., és elindul a »körbe«, hogy ott is bevégezze »nyilvántartási szemléjét« hitelezői felett.

A hetivásárokat leszámítva a Zichy csak akkor veszti el monoton jellegét, ha az »Edos gyerek« vetődik ide falujából.

És az elég gyakran megesik.

Híres paripáján, mely a brazíliai császár istállójába került ki s útközben átúszta a Földközi-tengert, ezelőtt tíz perccel indult el otthonról, ami közönséges lónak és embernek félnapi járóföld. No, de jó is, hogy ily sebesen jött, mert már annyira száraz volt a torka, hogy amint a Zichy kapujában kicsaholt kováján egy szikra torkára pattant, egyszerre lánggal kezdett égni - hanem, jó szerencse... éppen akkor vitték arra a város vizipuskáját s úgy agyonlőtték vízzel Edos pajtásunkat, hogy zicher belehalt volna - már amennyire tudniillik egy huszár meghalhat -, ha a hauszknecht hamarjába be nem tesz szájába egy csomó bagót, amitől a huszár halottaiból is egyszerre feltámad...

Siet is magáról lehányni a felsőruhát, mely az említett kaland következtében persze lucskos volna, ha a folyosón véletlenül nem néz rá olyan tüzesen a szőke szobalány, hogy nyomban megszáradt.

Hanem most azután kárpótolja is magát a kiállott viszontagságokért: egész armádia palackot állíttat maga elé, s amint Muki cukrász elmésen megjegyzi: huszárosan egy egy kortyra issza ki a bort minden a Zichyben található üvegből: kivevén a Flóris bácsi szemén levő szemüvegből. De ebből is csak azért nem, mert nincs benne.

Búsulva vigadoz mellette a jó Béla gyerek is: kifogyhatatlan leleményessége éppen most szüli meg az »Ötvenedik indítványt«, hogy »igyunk meg még egy messzely vöröset« - s ha restellni látszik is szégyenítő súlyát annak a gondolatnak, hogy ő csak baka volt önkéntes korában, mégis jólesik elbeszélnie, hogy mikor egy ízben őfelsége előtt glédába kiállott, a felséges király elbámulva mondá:

»Ilyen szép domború mellkast még nem láttam«.

Isznak is aztán király őfelsége egészségeért nagyokat a bajtársak, kik a komisz cibil ruhában is érzik katonás voltukat.

A Béla gyerek belekezd egy »ezer rőfös toasztba«, mit Edos öcsénk vigyorgva hallgat, fejét jobb kezére támasztván, mintha Sennyeyt akarná utánozni, hol-hol egy nagyot bólintva, mintha Están bácsi parlamentáris modorát venné fel, és közbe pipaszárával üti velős szavaihoz taktust, mintha Deák Ferenc örökmozgású plajbászát vette volna tanulmánya tárgyául...

Egyszerre lehanyatlik a kéz és fej, a nagybojtú taj pipa, melyet mint »guter Reiter« kapott generálisától emlékbe, kifordul kezéből, a huszár lelke lerészegedik a nagy tengernyi dicsőségtől, mely múltját terheli, mert a bor az bagatell csak... mely meg sem kottyan vasfejének, melyet pusztán a nagy tettek ólomsúlya nyom le - és felhangzik ajkán egy-egy regurális kortyantás, melyre tihanyi echóként felel vissza a másik asztalnál elaludt Géza kellner elfojtott mély szuszogása.

...A toasztírozó szónok körülnéz. A teremben nincs egyetlen lélek sem... csak az üres palackok, a tövig égett gyertyák és a méla csend. Egyet sóhajt és azután - folytatja toasztját ott, ahol elhagyta, hatalmas borízű hangon fenyegetve a nemzetet... mely sehogy sem akar jobb útra térni...

MINT KÉSZÜLNEK A »NÓGRÁDI LAPOK«?

- Titkos leleplezések -

Hét napból áll a hét. Az első két napon, ti. hétfőn és kedden békés egyetértésben él az ember a szerkesztővel, kölcsönös szimpátia lágy ölében ringatván egymást. Tea, kávé jóízű. Mezeinél pompásan főznek. Egyszóval minden szuperál. Még a csibuk is jól szelel. Ami különben nem csoda, mert három helyen lyukas.

A harmadik napon, szerdán, a tárcaíró kezd idegenkedni a szerkesztőtől, savanyú mosoly futja el ábrázatát, ha az utcán meglátja, míg ellenben a szerkesztő sokkal forróbb ragaszkodást mutat iránta, mint tegnap, megkérdezi tőle, mint érzi magát, mint szolgál egészsége sat? Aztán a vége rendesen az, hogy kellemetlen náthát okozó időjárás uralkodik... az embernek legokosabb ilyenkor otthon tartózkodni, dolgozni és...

- Richtig! Írod-é már a tárcát?

- Már hogy írnám? Korán volna még.

A szerkesztőnek már erre van egy csomó kész felelete, mit négyhetes pályáján szerzett egybe.

- Hát mért nem írod? Micsoda dolog az? Soha semmi sincs korán. Vagy ne ígérj semmit, vagy ha ígérsz valamit, azt tartsd meg. No, rátok ugyan lehet támaszkodni!

Az ember ilyenkor hebeg valamit a túlságig vitt pedantizmusról, és megígéri szentül, hogy reggelre minden jól lesz, minden meglesz.

Reggel aztán felver legédesebb szendergésedből egy baljóslatú, az éneklésbe átmenő süvítő hang ágyad szélénél.

- Kérek manuscriptumot!

Az ember bosszankodva riad fel s manuscriptum helyett manupropriáját szeretné átszolgáltatni az alkalmatlankodónak, ha az véletlenül nem éppen a Dömötör szedő gyerek lenne, akinek protekcióját nem tanácsos holmi célra nem vezető kifakadásokkal veszélyeztetni: mert ha megharagszik, annyi sajtóhibát hágy, hogy az ember a maga művét is Urosénak nézni.

- Nincs manucriptum. Jöjjön holnap reggel!

Dömötör vidám arcot vág, örül, hogy nem lesz mit szedni, és eltávozik. Elhatározom, hogy dolgozni fogok; hanem tudj' az ördög, ha muszaj dolgozni, mindjárt nem akaródzik. Az igaz hogy akkor sem akaródzik, ha nem muszaj. Egyszóval a tárcaírás unalmas dolog. S miután nem örömest unatkozik senki, én természetesen megint meg nem írom a tárcát.

Egész nap kerülöm a szerkesztőt, s olyan helyen tartózkodom, ahol az ördögnek sem jutna eszébe keresni: ahol még magam sem találok magamra, ti. otthon.

Morfondírozom. Vagy szundikálok. Lelki szemeim előtt ködös jelenetek folynak le a »Nibelungok harcá«-nak meg nem írt folytatásából. Egy nagy zöld mező tele elmosódott, ki nem vehető homályos alakokkal. A nagyorrú Makkfői fiskális és az »anständig« Feri öcsénk éles penicilusokkal rohannak rám. Mindenik azt követeli, hogy Erzsikét őhozzá adjam nőül. No, csak azt lessék! Most már éppen azért sem megy férjhez egyikhez sem!

Majd Sramko, a szőke írnok, Stofi fiskális, Muki cukrász, Ákos bácsi és Mády fenyegető árnyai lebegnek előttem haraggal, kihívólag;...Stofi fiskális egy csomó tobákot tart az orrom alá, Ákos bácsi csiklandoz, Sramko fiskális bort tölt a - fülembe, Muki cukrász fagylalttal tapasztja be szájamat...

Így következik be az este. Éjjel is folytonosan ezekkel álmodom. Megnépesítik villogó szemeikkel a sötétség birodalmát. Belemártják fogyatkozásaik zsírjába tollamat. Attól azután zsíros lesz és nem fog.

Szomorúan virrad fel a szerencsétlen péntek. A szerkesztő már hajnalban hozzám küld, felveret ágyamból, s annyira emlékeztet a szigorú kötelesség érzetére, hogy végre nagy vajudások után megszületik délfelé a tárca. Dömötör diadalmasan lebegteti útközben, mikor a nyomdába szállítja.

Most már leesik szívemről a nagy kő. Szabadabban lélegzem.

És megfordul az események kereke.

A szerkesztő megint kenyeres pajtásommá lesz. Bátran nézek a szeme közé. Vonzódom hozzá. Ott ülök folytonosan a nyakán s most már én kérdezgetem nagy felsőbbség-érzettel, amint dolgozatai közé pillantok: meg van-e már a cicero-cikk: lesz e hímen? Szemtelenül csendes időket élünk, pajtás. Egy valamirevaló botrány a világért nem tud történni.

- Fájdalom, nem. Szörnyű pechben vagyok, mióta a lapot szerkesztem. Mindent teremteni kell.

- Én a kolerának bíztam, hogy legalább a »gyászhírek« rovatát betölti, de az is elmúlt a »Nógrádi Lapok« mutatványszámától. Ez az egy munkatársunk is odavan.

Ezalatt folytonos összeköttetésben áll a szerkesztési iroda a nyomdával. A Dömötör lóhalállal nyargal majd a kézirattal, majd megint kéziratért. A »Nógrádi Lapok« mint valami Moloch hihetetlen gyorsasággal nyelnek el mindent. A szerkesztő esze ezerfelé ágadzik: Makarács küldi a »rendőri híreket«, azokat kell megfésülni, a gabonaárak szellemdús numerusait sem állította még össze a tudós városi előljáróság. Ide is, oda is után kell nézni. Hát a »Nyílt tér«-be mi jön, Nem érkezett be semmi. Fogni kellene megint valami szerencsétlen ábrándos kisasszonyt, aki elvesztett szerelmes leveleit reklamálja. Hahó! Nini, ott megy az ablak alatt Miklós bátyánk. Milyen szomorú, gondolatdús az arca! Ugyan miről gondolkozhatik? Meg kellene kérdezni. Hátha valami »Vegyesek«-be való eszme kínálódzik fejében. Attól bizony könnyen kitelik az az eredetiség, hogy amikor nem fütyörész, akkor alattomban lapot szerkeszt...

E pillanatban egy nagykalapú tót kiáltja el magát az utcán, hogy »ablakot csináltassanak«!

A szerkesztő felugrik örömében s kiderült arccal fogja nyakon a tollat.

- Hüm! Megvan az anyag. Megvan a cikk-matéria! Ez éppen betölti a lap hiányzó részét. De hát micsoda szemtelenség is az, hogy az ablakcsinálást egészen ezek a tótok monopolizálják. És mért éppen az ablakot? Mert mi az ablak? Az ablak a világosság eszközlője. Hát mi joga van ahhoz a tótnak, hogy világosságot eszközöljön? Látunk mi a sötétben is. Aztán mi a világosság? A világosság a szabadság. De hát mi köze a tótnak a szabadsághoz? Nem elég neki, hogy a »közös ügyes kenyeret« együtt eheti velünk, aki zabkenyérhez volt szokva teljes életében. Ezt nem lehet így hagyni. Ezek a pánszláv mozgalmak veszedelme előjelei. Éppen apropó lesz egy dörgedelmes cikk a »nemzetiségek vészes intencióiról«.

A szerkesztő arcát elönti a lelkesedés tüze, mialatt eszméit percegő tollával papírra önti. Érzi és átmelegszik tőlök.

Végre azután elkészül minden, a legkisebb apróságtól kezdve a cicero-cikkig. A szerkesztő édes kedvteléssel pillant vissza a mai fáradalomteljes pénteki napra, dupla rummal issza a teát a kaszinóban és dupla mosollyal kíván jó estét mindenkinek.

De még azért nincs vége a munkának. Másnap jön a »kefelenyomat«. És az iszonyú dolog, tisztelt uraim és dámáim! Látni az embernek a saját elmeszülöttét megcsonkítva, eltört lábbal, bénult tagokkal, megfésületlenül, bicegve, púposan a különféle sajtóhibák által. Oh, az borzasztó érzés! Én nem tartozom a szerény emberek közé, nyájas olvasóközönség, - de ilyenkor mégis kezdek kételkedni magamban s azt tartom, hogy Jules Janin alighanem jobb tárcaíró volt nálamnál.

No, de ez a kishitűség nem háborgat sokáig. Vasárnap reggelre ünnepi köntösében megjelenik a lap.

Persze, hogy tetszik mind a kettőnknek.

Úgy vagyunk vele, mint én a Marcsámmal, hogy még a hibáit is gyönyörűségnek nézem... isten bűnömül ne vegye!

Most aztán nincs egyéb hátra, mint flegmatikus arccal elvegyülni a nyájas olvasóközönség közé és kipuhatolni, meglesni, kigusztálni a tartalom hatását...

Lexi nagyszerűnek találja, hogy »Ninive története« be van hozva a Deutsch-kávéházba: kár volt egészen nem közölni; Ivánka Ödön skandalumnak tartja már a puszta megemlítést is és a szalon nyelvezetet ajánlja figyelmembe.

Természetes, hogy mind a kettőnek »igaza« van.

A szerkesztő azonban oly esetben is egészen megállapodott, tapintatos taktikával rendelkezik.

Ha valaki megdícséri a mai számot, hogy pompás, nagyszerűen sikerült, zicher fitymálva felel rá:

- Eh, bagatell! jelent már meg ennél jobb szám is. Én inkább gyengének találom.

De ha aztán valaki arra vetemedik, hogy ezt gyengébb számnak merje mondani a többieknél, kétségkívül azt a választ nyerné.

- Már bocsánatot kérek! Az én véleményem szerint ez a legsikerültebb az eddigiek közt.

És ez a szerkesztés titka.

A JÖVŐ MEGYEGYŰLÉS

- Karcolatok -

Ha sokan minden alap nélkül tudnak fecsegni a múltról, miért ne tudnék én szintén minden alap nélkül fecsegni a jövőről. Az alaptalanság alapossága veres fonalként húzódik át mindenen.

Az alaptalanság olyan, mint a kis Bibi plédje, télben köpenyeg, nyáron ágytakaró, délben abrosz, este ablakfüggöny,... novellában elkerülhetetlen, vezércikkben szükséges, a tárcában pedig megjárja.

Tehát beszéljünk a jövő gyűlés arcáról.

...A szép terem, melyben már annyira megszokta a szem a mindkét nemen lévő fiatalságot amint a járás költészetében gyakorolja magát, kopasz megyei szónokoktól fog hemzsegni.

Eddig csupa haj volt a publikum, ezentúl csupa hajtalanság. Eddig csupa felsütött fejek, ezentúl csupa lesütött arcok.

A felejthetetlen helyen, hol Eduárd röpíté bájdús szavait Kunigunda felém valami felvidéki bundás bizottmányi tag fog ülni talán, s az illatos ambrózia-lég helyett, mit az ő édes alakja hagyott itt, s mely körüllengte a helyet, talán pálinkaszag fog kipárologni szanaszét, hírdetendő a sanctus spiritus-t, mely a megyei autonómia boldogságának varázs-éldeletében szállta meg az érdemes bizottmányi tag urat, kit a lóvakarás mellől szólított ki a tévedhetlen közvélemény a megye dolgának bölcs elintézésére.

A nagy korinthi oszlop alatt, hol Ilonka délceg alakja gyönyörködhetett, amint tánctól kigyulladt arcát legyezgeti, valami vaskos ó-módi táblabíró fog fészkelődni szörnyen turbálva öreg fejét egy-egy elmondani való perióduson arról a témáról, hogy az ő csűre végében is olyan kutyavásár van, miszerint »minapában« is három »ló« fulladt bele: ha ezt tovább is így hagyja a tettes vármegye, kivesz a falujokból lassankint minden »ember«...

Milyen metamorfózis!

Ahol eddig azért gyűltek össze az emberek, hogy bókokat mondjanak, ma »sotizok«-kal fognak szolgálni egymásnak.

Mert hát az »udvarlás« és hazafiság között az a különbség, hogy az egyik olyan tettetés, amiről mindenki tudja, hogy az, míg ellenben a másik olyan tettetés, amiről a tettető azt hiszi, miszerint senki sem tudja, hogy az.

Ez ugyan Kerkápolyi-féle definíció, de azért mégis olyan világos, mint amilyen sötét a kép, mit az olvasónak mutogatok.

Látom annak a képnek minden vonását.

A nagyszakállú ellenzéki vezér - egyik a sok közül -, kinek a honfibú marja vészes körmeivel bánatos kebelét, az »átkos minisztériom« borzadályt gerjesztendett iszonytató intencióinak tudata érzetében fog állani görbe botján támaszkodva, és keresni fogja azt a bizonyos csomót a kákán, amire pedig leghamarabb úgy akadna rá, ha magát találná valahogy megtapogatni, már ti. ha volna tapintata.

A két »itthon maradt úr« szintén felkeresi a Sándor utcai palota fiókintézetét, s ha már ott nem lehettek »utolsók«, jól esik hinniök, hogy itt »elsők«. Meg is látszik az a fájdalmas tudat mindkettőn. Szinte belehalványul az arcuk. Lesoványodtak.

De hát nem is csoda az. Étvágya sincs az embernek, ha látja, hogy Nagy György meg Bakcsi Feri mint leckézi odafenn jóízűn a budget-vitánál Tóth Vilmost... Ők pedig idehaza legfellebb a »rossz utakról« diskurálhatnak, dacára annak, hogy nekik minden út jó, ha mandátumhoz vezet.

Sir itur ad astra!

Egyébiránt beszéd lesz elég. Pro és contra. Miska bácsi opponálni fog az ellen, hogy a vármegye kölcsönt vegyen fel az utakra.

Aztán nem is lehetséges az. Ha váltóra veszi, ki az ördög fogja zsirálni. Egy vármegyeért csak más megye állható jót. Hont megyét vón' muszaj megfogni forgatónak.

Ha az egyáltalában forgató lehetne, ki maga is csak úgy forgatódik egy ember ujja körül!

Csakhogy az az egy ujj beillik tengelynek.

Egyszóval nem szeretnék lenni a főmérnök füle. Annak szegénynek hivatalosan kell végighallgatni a különböző okos indítványokat, jeles eszméket és körmönfont kifejezéseket, mikkel a nógrádi utak lesznek kijavítandók, mégpedig mivel a hallgatás aranya, a beszéd ezüst, biztos reményünk van, hogy útaink ezüstből fognak készülni.

A jövő gyűlésről írva, eszembe jut a múlt gyűlés.

Ami annyira nem következetlenség, miszerint meg vagyok róla győződve, hogy ha a múlt gyűlést írnám, az a jövő gyűlés rajza lenne.

Pars pro toto. Egyik olyan, mint a másik.

Azok az emberek, azok a szavak, azok az eszmék, azok a gyarlóságok, amik a múltkor.

Egy csomó gavallér bizottmányi tag, aki szeretné mutatni, hogy agarászat közben is ragadt rá annyi státusbölcsesség, amennyi elég egy úrnak. Aztán az úr mindjárt beleszületik minden tudományba. Annak csak akarni kell.

Vág is ahhoz az önérzethez egynémelyik olyan önelégült fizonómiát, hogy szinte hajlandó volna rá megesküdni az ember, hogy ez együtt szerkesztette Humboldt-tal a »Kosmos«-t.

Még nagyobb csomó öregúr a régi tekintetes karok és rendek közül. Ócska Alvinczy-puskák, mikből már régen kirakétázódott az a lőpor, melynek most már csak a füstje maradt meg, az is talán csak azért, hogy elhomályosítsa előttök a látkört, amelyhez különben is háttal vannak fordulva.

Még csak néhány szó a pártokról. A mindenféleség tarkasága jellemzi a személyes elveket, miknek éppen az a hibája, hogy nem elvek.

Vannak jámbor jobboldaliak, kiket csak a hivatalhajhászat enyve tart odaragasztva a Deák-köpenyeghez, és viszont rendületlen balpártiak, kik csak azért vannak ellene a közügynek, mert a kormánypárt még mellette van.

Tisztelet a vas-meggyőződésnek!

Az áhítatos katolikus párt mint töredék játssza gyermekjátékait, a jobboldal szárnya alatt. A türelmes jobboldal mosolyogva nézi abban a tudatban, hogy úgyis a bölcsőben fog meghalni az idétlen gyermek. Hadd mulasson szegényke!

De ha van pártolója a jezsuitáknak, van ám hatalmas lutheránus árnyalat is, s a »lutherani comburantur«-féle relikviára ejtett célzás olyan inparlamentáris lármát idéz fel, hogy az ember azt hinné, miszerint a »tisztelt ház«-ban van.

És minde pártokon felül mint legnagyobb unikum magaslik ki azon különben igen derék férfiú, ki maga képez egy pártot, kinek mindig extra-elvei vannak valami csudálatos vegyülék a szélső- és középbalból, az arianizmusból, a protestántizmusból, a pecsovics hitvallásbul és a commune eszméiből.

Nem feladatom bírálni pártállásának, elveinek helyességét.

Ő maga bírálja azt meg. Cicero contra domo sua.

Amit ma vall, azt holnap elítéli, eldobja - mint haszontalan limlomot.

Mindennap ezzel az új szóval köszönti az embert:

- No, öcsém, én kiábrándultam...

Ez az ő jelmondata.

Pedig olyan meggyőzően, melegen beszél elveiről, mintha gránit-szívbe volnának vésve eltörülhetetlenül, örökre...

...És azután jön a többi...Jellemzőbbnél jellemzőbb felfogások, eredeti kikerekedett alakok, aminek mindenike egy kiveszni indult típust ábrázol, a szövevényes hálózatok, mik összetartják a sok, egymáshoz össze nem illő elemet, a párt-intrikák, a kutyabagosi filozófiától kezdve fel egész a Bismarck politikai rafinírozottságáig: amint azt majd egyszer megírom e lapokban.

Különben emiatt ne essen kétségbe senki. Így van az minden alkotmányos nemzetnél.

Ahol pártok nincsenek, ott nincsenek eszmék sem.

Mi még annyival vagyunk különbek, hogy nálunk nincsenek ugyan eszmék, de mégis vannak pártok.

...Jó, de azért van egy dolog mégis a megyegyűlések repertoárjában, ahol minden különböző vélemény barátságos harmóniába olvad - a főispáni ebédek.

Ezek ellen nincs kifogása senkinek.

Legfellebb Pista bátyánkat feszélyezheti egy kicsit, hogy néha egy-egy ilyen pezsgővel bővelkedő ebéd után svihákság volna elmondani, hogy:

Kiábrándultam.

LEVELEK A SZERKESZTŐHÖZ

I. FŐVÁROSI CSODABOGARAK

Mióta a vastag talpú »Kaffer«-t (szerecsent) elvitték a Kerepesi útról (hol egy hatosért volt látható) a bécsi világkiállításra, s mióta a házasulási szándékot az Ellenőr hirdetési rovatában közlő egyetlenegy fiatalember is beállott kapucinusbarátnak, azóta az iker-fővárosban nincs semmi látnivaló, kivált magamféle embernek, ki az Eszterházy-képtárt a »Neue Welt«-ben, a régiségtárt a »Főrendiházban«, a »Disznófőt« némely tekintélyes vállakon, a »zöldet« pedig, a fővárosi közönség ez ideálját a »Svarcz Gyula országgyűlési beszédeiben« élvezem. -

No, hanem azért megvannak mégis a magam privát passziói.

Délben Besze János anekdotáiban gyönyörködöm a »Sas«-ban. A derék úr, aki mindig »madártávlatból« látja Pestet, mióta az »Életunt betyár« című novellát megírta, protekciós szemekkel tekint az ifjabb írói nemzedékre, melynek semmi reménye ahhoz, hogy valaha elérje ama magasságot, melyen ő áll.

Az »estvéli órákban« Patay bátyánkat nézem a »Szikszay«-ban, amint a tormás virslitől előtörnek elborult szemeiből a »honfiúi« könnyek, az árva honyhaza keserves állapotját siratók: no, de ami a nedv e fogyatkozását illeti, bőven kipótolódik az azon bevett lacrimae Christi-ből, amit Szikszay bácsi hord fel a bánatos kebel fonnyadozó remény-virágainak megöntözésére.

Egyébiránt Patay bátyánk jó egészségnek örvend. S amennyivel Tisza Kálmán naponkint soványabb, ő annyival kövérebb, miből a Magyar Újság azt kombinálja, hogy a középbal kalupirender hektikában van. Pedig annak csak az az oka, hogy Tisza Kálmán nem él oly jó koszttal.

Ha Molière most fogna hozzá »Fösvény«-e írásához, csak azért nem választaná modellnek Tisza Kálmánt, mert itt van Dobsa Lajos.

Szegény gazdagok!

Múlt napokban Tisza Kálmán, a dúsgazdag arisztokratodemokrata, megvett a Marschal szögletén egy violacsokrot, melynek árából négy krajcárt alkudott le fülem hallatára a szegény ibolyaárus leánytól.

- A Harpagon! - sziszegett fel egy fiatalember a háta mögött.

- Merkwürdig! Az ember nem is hinné, hogy az Ellenőrre ezreket költ! - felelt a fiatalember társa.

- Hja, pajtás - volt a válasz -, az ibolya sehogy sem passzol hozzá, tehát ezért sokallja érte a hatost, a »piros székbe« pedig ő nem passzol, minélfogva te azért sokallod bőkezűségét az Ellenőr iránt.

Az ország legsoványabb emberéről logice át kell ugranom egy másik nevezetességre: a négymázsás, elszászi születésű leányra, kit Budán mutogatnak két hatos entrée- és ugyanannyi borravalóért.

Igazán ékes példány.

A lábikrája megvan akkora, mint odahaza a Sramko bácsi dereka. Barátaim biztatására megtapogattam: nincs-e kitömve - de tapasztaltam hogy egy cseppet sem talmi, hanem valódi láb. Sajnálom, hogy csak franciául tud, különben szerencsét próbáltam volna. Kitűnő parti! Minden nap lehet vele keresni 50 frt-ot. Ajánlom a Béla gyereknek. Ugyan mennyi lehet annak a személy-adója? Megmondom Bakcsinak, hogy interpellálja meg Kerkápolyit. Most úgyis benne van a »tour«-ban. Már tudniillik nem Kerkápolyi, hanem Bakcsi.

Mióta a lóvásár elmúlt, azóta kevesebb nógrádit lehet látni. Megfogyatkoztak. Azonban egy-egy otthoni pofa még mindig meg-megvillan a vendégcilinder alól, mintha hazakéredzkednék tulipirosságával a »Balassá«-ba.

...Az Edos gyerek a »Korsó«-ban magyarázza világhírű kalandjait, mikor önkéntes korában a burkus császár őfelsége ki akarta cserélni a mi királyunktól - de mivel csak két regementet ígért érte, a dolog természetesen abban maradt.

...Mezei bácsi is csak az imént ott hetvenkedett lútudományával a »Beleznay«-ban magyarázva Streisingernek, hogy milyen pompás, hibátlan két állat az az egypár kehes ló, melyet majd arabs ménné változtat át az otthoni levegő.

...Konrád öcsénk pedig, akiben megvan az a jeles nógrádi erkölcs, hogy senkinek sem akar kitérni a Váci utcában, azon hitben, hogy ez is csak olyan, mint a ribai országút, azon töri elméjét, miszerint ha neki a király azt mondaná, hogy kérjen valamit kedve-szíve szerint tőle, minden óhajtása teljesül, ő a világkincseért sem kérne egyebet, mint azt, hogy engedtessék meg neki olyan öv viselése, melyből négy rőfös kések állnának ki körös-körül, hogy őneki nagy helye legyen, mikor sétálni méltóztatik a bulvárokon...

Egyszóval mindnyájunknak megvannak »nemes törekvéseink«.

A képviselőház, akadémia, Kisfaludy társaság gyűlésére s több ily haszontalan helyekre ugyan nem járnak, mert hát okos emberek vagyunk mi anélkül is - hanem aztán bezzeg a »Blau Kacz«-ban, mikor legtöbb a német Stammgast, úgy elhúzatjuk Bunkóval azt a nótát, hogy »jaj, de huncut a német!«, hogy még Mezei bácsinak is feláll a hajaszála s lelkendezve mondja:

- Hej, csak nincsen párja a nógrádi vérnek!

És egy büszke mosollyal köszöni meg ezt a jó eszmémet, mellyel dicsőségre szomjúhozó lelkét megitattam...

II. BUDAPEST ÉJJEL. MÁGNÁS-MULATSÁG

Kiknek szívén fekszik a főváros magyarosodása, azok elérik ábrándképök megvalósítását, ha egy éjjel nem fekszenek le, hanem végigbolyongják a »magyar Párizs«-t. Mihelyt az éj gáz-csillagokkal kirakott toalettje borul az iker-fővárosokra, mindjárt levetik magukról a nappali feszt, s megmutatják valódi arcukat, mely olyan tündéri, olyan igéző a vérmes honfi-kebleknek.

Az idegen szó ritkulni kezd az utcákon. Magyar zamatos vagy éppen nem-zamatos nóta hangzik ki a korcsmákból; magyarul beszélő kecses debardeur-t vezet karon magyar levente. Az »aer« megtelik magyar kurjancsokkal. A börze előtt Csiky Sanyi tekintetes lábainak sarkantyúpengése jelzi Eger városa haladását. Néha-néha megáll egy-egy szögleten, megpiszkálja »pélpája« égő hamvát, mintha azon tűnődnék, hogy ugyan hol lehet »az a másik«?

A drabant magyar káromkodások között kísér be egy csoport magyar atyafit, kik a nap lenyugtával »keleti kérdést« támasztottak magok közt valahol a »Zrínyi«-ben. Egyszóval az éj diplomatikus nyelve a magyar. Ami korántsem jelenti a magyar elem korhelykedési és éjszakázási hajlamát, hanem csak éber voltát. Ébren vagyunk, mikor a többiek alszanak, s alszunk, mikor mások germanizálnak, hogy legalább ne lássuk. És ez nagyon bölcs politika a germanizáció kijátszására. Ha soká így visszük, tért foglalunk s egészen gyepre szorítjuk a németet.

Azaz hogy a »gyepen« is mi szorítottuk. Értem a rákosi »turfot«, hol a múlt vasárnapi versenyben csupa magyar lovak kapkodták (gr. Lambergét kivéve) a pályadíjakat el. Az igaz, hogy német sportmanok jóformán nem is jelentkeztek, s így még valaki azt is mondhatná, hogy ahol magunk vagyunk, ott mi vagyunk a legkülönb emberek. Hanem hát az a valaki nem ért ahhoz, minélfogva ne beszéljen semmit. A szép idő iszonyú néptömeget csalt ki a »nagy urak« mulatságának bámulatára. A miniszterek közül Wenckheim Bélát láttam. Rosszul eshetett szívének, hogy a »Verbéná«-t fel nem rendjelezhette. Lónyai is ott elmélkedett a pályatéren a verseny sajátságáról. Milyen hamar be lehet futni az egész pályát!... Szédítőn sebesen... Néha az ér tovább, aki lassan megy... Néha a rohanó. Aztán mikor elbukik - hát egyszerűen felkel... Aki pedig vesztett a sík versenyben, miért ne próbálhatna szerencsét az »akadályversenyben«?

Zsokévá lapítva ültünk egymás mellett méregdrága helyeinken, miknek kicirkalmazott terjedelmét egyes kövérebb alakok szélesíteni kényteleníttetvén, vészes belháború ütött ki, melynek zászlaját legvitézebben lobogtatta ide-oda döfködő paruplia képében egy páholyba termett fiatal külvárosi sertéskereskedőné, szidva ezt az impertinens XIX. századbeli emberiséget, mely annyi figyelmet sem tud tanúsítani a dámák iránt, hogy leültesse őket - ahelyett, hogy rendesen »felülteti«.

A sovány pártiak részéről egy szőke ifjonc vette fel a delhölgy odadobott szellemi kesztyűjét.

- Ugyan ne háborogjon, néni (a nagysám alig lehetett harmincéves), minek vegzál olyan hosszadalmasan? hanem - ha már mutatni akar valamit - akkor tegye ki a nyelvét a gyepre akadálynak. Azt aztán, tudom, nem ugratja át Sztáray!

Bíborvörösség futotta át a mindenfelől mosollyal találkozó dáma arculatját, én pedig odahajoltam a fiatal szőke emberhez és bizalmasan rátettem a kezemet a vállára:

- Barátom, ugye maga a »Sauwirt«-hez jár vacsorálni? Üdvözlöm.

- Höcher! - felelt az, durván ellökve kezemet.

- Akkor hát bizonyosan az »Ellenőr« munkatársa.

MI, MEG A SÓGOR ÚRÉK

(Tűz és víz, Patay Están és a kalucsni, Debrecen és Bécs)

Húsvét hétfőjén bál volt Debrecenben. Megnéztem és jól mulattam. Az egyszerű cívisek bálja volt az. A francia négyest persze csak híréből ösmerték a leányasszonyok. Csupa csárdás járta reggelig.

Egy nógrádi barátommal néztem a nőket, kikben ő lelkesedve mutogatta az ősmagyar típust.

Megengedtem neki, hogy az a lapos, szegletes, formátlan arc ősmagyar típus - de nem teszi széppé a nőket.

Annyi csúnya nőt, mint a cívisek bálján, soha életemben nem láttam egy rakáson. Conférence par Mlle Satan. Azt hittem, hogy a Szent Gellért hegyen vagyok, a boszorkányok zártkörű bálján. Már csak azon törtem a fejem, hogy hát ugyan miképpen is juthattam meghívóhoz.

Sehol egy meglehetős arc, sehol egy hibátlan termet.

- No, Józsi pajtás - mondám ismerősömnek - magyar hölgynek születni nagy és szép gondolat, azt mondja a poéta; hanem debreceni cívislánynak születni isten úgyse - engedd meg - mégis kissé elhamarkodott lépés. Ez már skandalum. Egy ócska csizmaszárat teszek fel egy ócska cilinder ellenében, ha egy tűrhető fizonómiát mutatsz.

Az én barátom fanyar arcot vágott, és ekképpen szólott:

- Borzasztó igazságod van, bátyám!

(Jóllehet én vagyok a fiatalabb, mindig bátyjának szokott nevezni. Talán azért amiért én jobb-, ő pedig baloldali.)

Ilyen érdekes diskurzussal jól töltvén az időt, észre sem vettük, hogy a hátam mögött egy abaposztóba öltözött öreg cívis hallgatja, amint nyakra-főre mocskolom a szépnemet, melynek soraiban, hihetőleg ott virít az ő menye, lánya is.

- Egy szóra kérném, fiatalúr, ha meg nem sérteném.

Hátrapillantottam, hogy lássam a megszólítót. Becsületes, okos magyar arca volt. Mindig mosolygott, mikor beszélt.

- Lássák az urak. Tökéletesen igazuk van, hogy itt rútabb az asszony, mint a felföldön. Adott az isten gazdag termőföldet, szép eget, délibábot, két marékkal hintett ránk mindent, ami jó, de az asszonyok arcára elfelejtett rózsákat ültetni.

- Bagatelle... Tudta, hogy anélkül is festenek magoknak.

- Már egy szó mint száz, rút biz itt a nő mind, értve az alsóbb osztályokat. Magunk közt idehaza miért ne vallanánk meg, hanem egyre mégis nagyon kérném az urakat.

- Előre is megígérjük.

- Látom a ruházatjokról, hogy az urak...már engedjék meg, ott laknak valahol, megkövetem alássan... Bécs felé. Hát az volna az én kérésem, hogy ott azt kell ám aztán mondani, hogy a magyar nő mind szép egytől egyig. Mert lássa, uram, ez a dolog sorja, mikor a némettel szóbaállunk.

Szerettem volna megcsókolni az öreg cívist, aki ebben az egy mondatban jelképezé azt az örökös, nagy küzdelmet, melyet az egyetértés háta mögött vív az osztrák és magyar nép géniusza, bármerre terelik is vezérei.

A sors úgy akarta, hogy reá nehány napra Bécsbe menjek, a gőgös, cifra Bécsbe, mely most úgy tűnik fel, mint egy hirtelen meggazdagodott rüpők zsidó, ki a dölyfös úrhatnámkodást majmolja. A főhercegnő esküvője és a (legyen hát) világtárlat egyszerre szokatlan fényes ponttá emelte. Tulajdonképpen én is azért mentem fel, hogy az esküvőt és a ceremóniát lássam. No, és beszéltem is olyan emberrel, akinek a sógora meghívót kapott az udvari hangversenyre és színről színre láthatta az udvart. Hanem olyannal, aki a bálra is hivatalos lett volna, már annak az én emberemnek a hangversenybe hivatalos sógora sem beszélt.

Az esküvő pompáját a menetet és a templomi szertartást azonban láttam, mikor hazaértem Pestre a »Hon«-ban leírva.

Különben ez nem tartozik a dologra. Ha az esküvőt nem is, de láttam helyette a »Goldene Ring« kávéházban egy csomó kárörvendő arcot, azon hirtelenében elterjedt hír felett, hogy a magyar miniszterekkel mily megalázólag bántak az utólag nyomatott meghívókkal.

(Ami véleményem szerint annál bosszantóbb, mivel egyesek, mint pl. Ágay, Németh, kik nem a magyar államot képviselték, legelőzékenyebb kitüntetésben részesültek.)

A nyárspolgárias öröm olyanféle volt, mintha nálunk - teszem - a delegáció német tagját per zsup kísértetné haza Theisz. Tudom, népszerű lenne érte.

Mindjárt eszembe jutott a debreceni cívis, s meggyőződéssé vált bennem, hogy maga a meghozott közösügyi törvény nem elég arra, hogy miszerint összekapcsolja, testvérré tegye e két, alapjában egymásra agyarkodó népet.

Nagy szerencsétlenség ez ránk nézve.

Meglehet, hogy a népek szívében gyökerező ellentétek szerencsésen elsimulnának, ha a bal-párt - felfogván hivatását - kölcsönös gyűlölet szítása helyett a magyar nemzetet szépen szoktatná a kénytelen atyafisághoz.

Igaz, hogy az osztrákok sem különbek. Videant consules. Ám feleljenek ott is a vezetők, ha a közös veszedelem úgy talál egymás mellett, mikor éppen egymás arcul ütésére emeljük kezeinket.

Engem is felháborított, mint minden parányi tagját a nemzetnek, azon méltatlanság, mely kormányunkat érte.

De ezt mégiscsak elszenvedtem volna, mert egyrészt magok a miniszterek okai. Minek mennek olyan lakadalomba, ahová nem hívják? Hacsak azért mennek Bécsbe, hogy ott gorombaságot nyeljenek, akkor bátran maradhattak volna itthon; eleget nyelhetnek itt is az ellenzéki sajtóból, mely - úgy látszik - abban keresi »miniszterfaló Csernátony« nyomdokain a virtust, miszerint ellene fordul az egyes személyeknek, hogy az elvnek árthasson.

Nemes csatározási mód, de negative. Ezek is tanulhatnának mórest a debreceni cívistől.

Mint fennebb mondottam, ez nem bosszantott még meg annyira, mint az, hogy a Schullerstrasszén egy frivol, magyar tárgyú humorisztikus képet láttam számtalan csodálótól körülvéve.

Egy magyar ruhába öltözött nőt ábrázol az, amint este gyertyáját a székre helyezvén, térdig meztelenül hagyott piskóta-vékonyságú lábairól pikáns passzióval vagdossa ki »tyúkszemeit«.

Alatta pedig német szövegben, azután zárjelben magyar fordításban, a következő hochdeutsch ötlet.

»Du hast die schönste Augen.«

...Sajnálom, hogy nem volt velem az én vitéz cimborám, a magyar hölgyek nagy pártolója, a Béla gyerek: tudom, mindjárt háborút üzent volna Bécs vármegyének, amiért a minisztereket meg nem invitálja egy ital borra, a magyar hölgyeket pedig mezítláb produkálja a bámész világnak.

...Hej csak nem tud emberséget a német!

Lám, a jó Nógrád megye ezt előre megérezte s nem küldött a világtárlatra semmit. Hadd süljön fel a német!

FALUSI CSENDÉLET

(Szomorú elmélkedések - magamról. Kvitt!
Még egyszer a bécsi afférről. Klotűr és egyéb haszontalanságok.)

Borongós áprilisi idő. Mintha meg lenne választva kedélyhangulatomhoz. A pesti kirakatok helyett szemem el-eltéved a temetőre. A nagy adószedő, a halál kirakatára. Most már kétszerte unalmasabb a falu. Szegény jó apám nem kel fel többé, hogy disputáljunk az állampolitikáról, királyok tetteiről, miniszterek viselt dolgairól, akiket rendesen összeszidott mindennap, mert mindig eszében volt az az elvi differencia, az a nagy tenger, mely a királyok és népek között fekszik, melynek neve adókönyvecske. Hanem azért ha gyűlölte is a királyokat, mégis büszke volt rá, hogy egy évben született III. Napóleonnal, arra már szegénynek nem jutott ideje büszkének lenni, hogy egy évben is halt meg vele. Legyen neki könnyű a föld! Áldás azokra a hamvakra, melyek összevegyülnek azzal a meseszerű szeretettel, mellyel utolsó leheletéig viseltetett irántam. Még mikor meg nem érdemeltem is. Oh, a szeretet csodálatos valami! Egy darab az istenből! mely nem költözhet el az elröppenő lélekkel, nem zárulhat be a megmerevült testbe, hanem kitör s még a halál után is kísér mindenütt: virágok illatában, arcunkhoz csapott, fölvert por alakjában, szél zúgásában, mindenütt beszél hozzánk az ő ékesszóló némaságával.

Ez vigasztal a nagy veszteségben. De a baj nem jár egyedül. Az öreg közmondásoknak igaza van. A sors olyan nagy paraszt, hogy ha már beleköt valakibe, teljesen semmivé akarja tenni. Igazi burkus-természete van a sorsnak! Bizony nagy megpróbáltatásoknak tett ki. A többi között állított ellenem olyan ellenséget, mely ellen csak ritkán győznek az ármádiák is. Hát még egy ember! Volt már ezelőtt is elég ellenségem. Írtam, polemizáltam, vagdalkoztam ellenök. Hol én győztem, hol engem győztek le. Nem esett tőle semmi bajom. De most meg vagyok hökkenve, mert még ilyen nagy hatalommal nem álltam szemközt soha, olyan hatalommal, mely mint Antheus, ha földhöz vágom is, csak új erőt nyer. Ez az Antheus, ez a nagy hatalom a - pletyka. Olyan, mint a veszekedő feleség, mindig neki van igaza. De én azért mégis felvettem a kesztyűt, s ha legyőzni nem lehet, legalább lássa, hogy engem sem lehet. Kvitt!

A kvitt-ről jut eszembe az elégtétel-vevés. A bécsi deputáció feni is nagyon a fogát s lesznek a képviselőházban olyan szcénák, mint mikor Holdváryné asszonyság őnagysága panaszolja el, hogy a Pityókiék szoaréján szaccos kávéval traktálták. Ez már gyalázatos skandalum, aztán az inas csak a félajtó szárnyát nyitotta ki előtte; és csak félig hajolt meg az akasztófáravaló. Ezt már nem hagyhatja így Holdváryné asszonyság. Elégtételt kér és szánó mosolygással felvilágosíttatik, hogy az inas részeg volt, a szakács pedig szerelmes, azért öntött szaccot a kávéba.

Nincs rosszabb politika, mint nagyítóüveget állítani a saját kudarcaink elé.

Az igaz, hogy az egy kissé kellemetlen, miszerint a deputátusok újdonatúj kabátjukat meg sem mutathatták a kakasülőrül a világnak (Dobsa Lajost, tudom, láz törné mérgében), de ez mindenesetre még nem olyan dolog, hogy az országgyűlés - mint nagy sérelem miatt - elégtételt kérjen. Majd nekünk is nyílik revanche! Most csak nevetségessé tenné magát a ház. Mert hogy a magyar nemzet háborút viseljen valami tiborkafejű udvarmester vagy a bécsi Burgermeister ellen, - az kissé rossz élc. Fel sem kell venni, mert az semmivel sem nagyobb dehonesztáció, mint hogy valami pajkos suszterinas odaírta a Sándor utcai országházra veres ceruzával a maig is ott látható feliratot:

»Itt nyugszik Mátyás király - halva«.

De azért abszurdum lenne nyomozási bizottságot küldeni utána. Aztán van elég elégtételünk a bécsi affér miatt. Wenckheim egészen helyreütötte a vámon, amit a réven elmulasztott. Szakadt a rendjel-eső. A jó Sramko bácsit is csak az isten őrzötte, hogy a harmadik rendjelt is meg nem kapta. Minden harmadik ember nagyságos úr lett. S ha imitt-amott ki-kitarkállik egy-egy tekintetes úr, az ember szinte megbámulja, hogy hát ez hol lehetett, mikor a jót osztogatták? Jól tudják Bécsben, hogy mi kell a magyarnak? Úgy ösmerik a természetünket, mintha a tenyerükön hordanák. És az nagyon szép tőlük. Igyekezzünk hálásak lenni érte.

A mai hét a csapások hete.

Jó Csanády Sándor, ékes szájú Madarász, s fájdalomra, búra hazatért Simonyi Ernő és még sokan a bőbeszédű honatyákból meghökkenve néznek az égre; már az isten is pecspovics! hogy ezt meg engedi érni. Magyarok istene, ne hagyj el, jön a klotűr.

Irtóztató lesz! Hát mi lesz az elavult honyhazából, ha tekintetes Csanágyi úr el nem mondhatja ezután azt a sok szép igét, amit húsvéti szent ünnepek alatt odahaza Vály-on kifundált a hony boldogítására, vagy ha Simonyi Ernő el nem beszélheti három órán tartó beszédben, hogy milyen méregdrágák a nápolyi vendéglők. Azok az átkozott czálkellnerek! Hanem a nápolyi nők, tisztelt ház, azok igen szépek, s eltekintve azt, hogy nem festik magokat más színűre, mint aminők, eltekintve attól, hogy odakacsintanak ahova vágynak, eltekintve, hogy azt beszélik, amit éreznek, s azt szeretik, akivel csókolódznak - hasonlítanak hozzám.

Bizony szomorú időket élünk. Mióta Herczeg kiírta a polkájára, hogy »ismerlek, szép maszk«, azóta ijedtökben kezdik sokan leszedni az álarcukat. Értem alatta szász leleplezéseket és a Risztics viselt dolgait. Nagy társadalmi epocha szélén állunk. Hol vagy, Madarász, hogy vezess a nagy maszkenbálba. Vagy a nagy mannheimi és frankfurti sörforradalmakon mereng harci lángtól szikrázó lelked?

Ezer bocsánat! Most veszem észre, hogy a »Nógrádi Lapok«-ba írok, és kiléptem az országos keretbe. No, de nem is csoda! Nagyon csendes most a megyei élet, s ha az ember nem hallaná Samu bácsit a »Zichy«-ben sopánkodni arról a régi témáról, hogy nincs pénz, megdöglött pénz, és nem látná az öreg Holecz hajdút amint nagy ásítozva piszkálja konzervált fogait a megyeháza előtt, még azt is könnyen elhihetné, hogy a zajos tekintetes vármegyét elsanzsírozták innen valahova.

Hanem hát ez csak azért lehetetlen, mert hiszen akkor vele ment volna Holecz hajdú is.

KÉTSZÁZ ÉV MÚLVA

- Gondolatok a váci hajón -

Mennyi tömérdek víz ebben a Dunában! Mintha csak Tóth Kálmán poézise hömpölyögne alattunk, és a bajai molnárok csolnakáznának rajta. Az a jóízűen eső poézis, melynek tetejébe bízvást oda lehet írni azt a tanácsot: »vagy tüzet a versbe, vagy verset a tűzbe!« - lenni vagy nem lenni. No, de jó a tejjel-mézzel patakzó hazában minden kádencia. Akad publikum mindenre. Még a csász. kir. poéta, Szász Károly számára is terem borostyán.

Csakhogy neki már nem való sem bor ostyán, sem bor ostya nélkül, mióta az a csúfság történt vele, hogy a pezsgőtől... Pedig hát más ember azért issza a drága italt, hogy benne maradjon. No, de vigasztalhatja az a tudat, hogy összes kiadott művei között ez volt a legértékesebb.

Az ember úgy elandalog a morajló habokon. A gőzgép zakatoló kerekeiben, mikor egy-egy gyár mellett röpítenek el, az új Magyarország tündérarca mosolyog felém. A jövő Magyarországé. Látom behunyt szemekkel. Az ősz Duna büszkén viszi a magyar trikolórt hajóin a Fekete-tengerig: mindenütt úr a magyar. A budapesti világkiállításra rajzik az összes földkerekség. Éppen most rendeltek meg egyik könyvárusunknál 10 ezer magyar nyelvtant a külföldre, mivel Budapesten bajos más nyelven eligazodni. Mindenütt jólét, míveltség, szorgalom, gazdagság. A nemzet nem kapkod félszeg bolondságokon, charlatanerián, rüpők magyarságon, hanem versenyre szállt ki Európával, tollal, kapával, vésűvel, gyaluval. A régi kor nagy dolgairól, mikért a mai nemzedék lelkesedik, kacajt fakasztó szatírát ír valamelyik unokám. Tóth Kálmán és Szász Károly költeményeit már régen elfogyasztották a sajtosok: a múlt héten találtak meg valami füstös lomtárban egy kötetet belőlük; a lapok mint kuriózumot közlik, hogy miben lelte örömét a XIX. század nyájas olvasóközönsége. A bajai ezüst serlegből is persze pipa-kupak lett azóta, így is, úgy is az lévén rendeltetése, hogy elfedje a füstöt: csakhogy a mostani füstnek »üresség« a neve.

De menjünk tovább a fantázia útján.

A hajóról kiszállok Vácon. Szépen ki van aszfaltírozva a kikötőhely. Az indoháznál a »Nógrádi Lapok« reggeli számával kínál a trafikárusleány. A kiszélesített, hatalmas Nógrád megye orgánumát mindennap ötezer példányban nyomja a gyarmati villany-nyomda. Éppen most éli a kétszázadik évfolyamot. Készül is a szerkesztői személyzet az első alapító szerkesztő emlékére ünnepélyt rendezni... Mert hát hiába! a causa bibendi-t még most is szeretjük. Olyan nagy a nemzeti szomjúság, hogy kétszáz év sem olthatta el. Valószínű, hogy én is a Harmos ünnepére utazom. Az odavaló kanonok tartja az emlékbeszédet, aki mint szerkesztőségi tag és frivol író ismeretes. A gyarmati állandó színházban, mely az ócska aréna helyén épült, éppen e napokban adták elő legújabb darabját, melynek címe: »Egy becsületes asszony.« A főtisztelendő úr mindig ilyen lehetetlen címeket választ darabjainak. (A másik híres darabja: »Egy demimonde a világteremtés előtt.«)

Budapestről egészen kellemes kirándulás esik Gyarmatra. Vácról a sebes vonat egy óra alatt röpít oda a hullámzó kalásztengeren keresztül. Egy megtestesült földi paradicsom az, amerre repülünk. A szabályzott Ipoly mentében gyárak emelkednek. Melankolikus pacsirta-dal helyett gazdasági gépek kelepelése zavarja fel a mezők ünnepi csendességét. A falu tisztára meszelt, jólétet eláruló házai mellett büszkén emelkednek a vagyonosok kastélyai, a templom és a községi könyvtár épülete: de a legszebb ház mindenütt az iskola. Gróf Csibukházy bölcsésztudor és ribai néptanító éppen egy vagonban utazik velem és nagy tüzesen magyarázza, hogy mennyivel előbbre vagyunk Poroszországnál a nevelés terén. A gróf igen derék, képzett ember, csakhogy kissé komót. Mondják, hogy ez az oka amiért taval beadta lemondását a közoktatásügyi tárcáról, melyet oly közmegelégedésre viselt.

No, hanem Gyarmat aztán igazán csinos város.

A Zichy-sétánytól fel a Balassa-térig csupa emeletes házai az iparosoknak, a takarékpénztár és a hitelintézet palotája. A hajdani Deák-kör helyén az »Egyenlőségi klub« négyemeletes épülete néz le kevélyen az ódonszerű alacsony megyeházra. Ha a tekintetes vármegyének volnék, szégyenszemre sem tűrném ott csúfnak a sok szebb magánház között, különösen mikor annyi a pénze, hogy a bécsi banknak is kölcsönöz. No, de ki tehet arról, hogy olyan fösvény belügyminiszterünk van, mint egy Harpagon, és semmi fölösleges költséget nem engedélyez.

A színház előtt Madách és Teleki László szobrai ékesítik a platánfákkal beültetett tért, melynek padjain szerelmes párok andalognak beszélgetve a pesti világbőrze állásáról.

A széles, hosszú főutcán fényes fogatok robognak fel s alá a hullámzó népsokaság közt, melynek soraiban nem válik külön keresztény és zsidó. A keresztény is mind zsidó lett. Nincs rang, nincs valláskülönbség.

Este azután felgyúlnak a gázvilágítás ragyogó csillagai, az ősanyák fele hektikába esett, míg a »lámpabálokon« összetáncolta ezt a fényes ékességét a megifjodott székvárosnak. No, csakhogy megvan s a »Balassá«-ból későn hazavergődő utódok nem esnek kanálisba a sötétségben.

A régi temető helyén a felső-magyarországi fa- és salgótarjáni kőszéntelep raktárai, távolabb a megyei kórház, árva- és lelencház magasló épületei tesznek tanúságot vagyonról, míveltségről, iparról. A temető küllebb szorult Patvarc felé, a régi sírokból csak itt-ott maradt egy-egy csonka emlékkő idő megviselte, eső lemosta olvashatlan ákombákomjaival. A jó isten tudná, kinek hítták, mi volt 200 évvel azelőtt, aki ott egy-egy dombosabb helyen alussza örök álmait a zöldellő fű alatt. Csak egy kövön van még olvashatólag felírva e pár szó:

»Itt nyugszik Sramko.«

Valami pajkos nebuló diák, mintha fel akarná költeni a kétszázados alvót, odaírta vereskrétával a fehér márványra:

»Hallja, Samu bácsi! Most már van pinz.«

.......................................................................................................................................................

A hajó fütyül. Igazán Vácon vagyunk. A fantázia ragyogó köde, melyen keresztül olyan rózsaszínűnek látszott minden, apró foszlányokban kezd eltünedezni. Nagyot zökken a hajó és - kétszáz évvel vet hátra. Ott vagyok, ahol voltam. Absteigen! - ordítja a magyar dunagőzhajózási társulat hivatalnoka. Kiszállok, váci kocsit keresni, lelkemet csendes mormogással az istennek ajánlva, ha valahogy útközben vagy Vácon vagy Gyarmaton találnék fúlni a sárba.

EGY KRITIKUS-PALÁNTA

Ha ebben a gyilkos, esős időjárásban rávinne valakit a lelkiismerete, hogy az »Ipoly« nevű b.-gyarmati újság legutóbbi számát végigolvasná, az ott megtalálná a többi között valami »Garaboncás« című embernek irály-gyakorlatát is, melyben a többi között rossz néven veszi Vekszás (mily megragadó élc!) Kálmánnak, hogy az a b.-gyarmati békés polgárokat gúnyolja ki a Nógrádi Lapok-ban, s ezáltal a családok nyugalmát háborítja meg.

Ha aztán az a valaki, aki az »Ipoly«-ban ezt megolvasta, találná kérdezni, hogy ugyan mit válaszolnék én Garaboncásnak, ha lenne annyi időm, hogy az ilyen beszédre még feleljek is, azt mondanám annak a valakinek, miszerint ilyen apológiával állanék elő.

...Hát legelőször lássa, kedves »Garaboncás« úr, én csak olyan tárgyakról szoktam írni, amilyenekről tudok és amilyenek magukat érdeklik. Mert én őszintén megvallom, hogy amikor maguknak írok, én akkor igazán maguknak írok; nem úgy, mint ön, ki olyan magas tónusból beszél a parányi Ipolyka hasábjain, mintha primitív »próbacalami«-át egyenesen a »Times« számára írta volna. Aztán lássa, tisztelt nagy ember, mi nagyon kis emberek vagyunk ahhoz, hogy nagy eseményeket mozgassunk, hogy nagy társadalmi eszmék szikráját elsők dobjuk a közvélemény puskaporába; sőt én még a minisztertől is félek -, az sem nekem való ember; - de meg sajnálom is szegényt megbuktatni, mert attól borzadok, hogy nyomban ön ül a székébe. Aztán nem is akarom magam kinevettetni olyanféle ízetlenséggel, mint az önök pártja, mikor »Franciaország földarabolásának meggátlásáról« tanácskozott egész komolyan. Hát írok kis lapban ki körnek apró dolgokról és parányi emberekről, mint pl. most önről. Ez az én kötelességem.

Eszerint köztünk csak az a különbség, hogy míg én olyan tárgyakról írok jól, amikhez értek, addig ön olyan tárgyakról ír rosszul, amikhez nem ért.

Ami pedig azt illeti, hogy én a gyarmati famíliák nyugalmát dúlom fel a Nógrádi Lapok-ban, erre nézve csak azzal a tudós válasszal szolgálhatok, hogy mért nem mennek hát Kővárra lakni?... Különben pedig komolyan véve ezt a nevettető állítást, azt proponálom önnek, hogy ha nekem mutat vagy megnevez egy ilyen feldúlt nyugalmú famíliát, akkor én ünnepélyesen beismerem, hogy önben nincs ugyan tehetség arra, miszerint a publikum elé kiálljon professzoroskodni, de amennyiben igazat ír, mégis méltánylatot érdemel, mint olyan együgyű ember, aki nem bír fogalommal arról, hogy a sajtó és író nem azért van, hogy kedves egészségére kívánja az embereknek az éjszakai nyugodalmat.

Hja, barátom, nehéz dolog ám az nagyon, valamit megbírálni, de nehezebb megírni azt a valamit, amit megbírálnak, minélfogva hagyja ön csak az irodalmat és sajtót úgy amint van, s nézzen inkább utána otthon, hogy a tengeri kikeljen.

De még egyet nem hagyhatok szó nélkül. Ön azt mondja, hogy V. Kálmán boldogult atyja gyengeségeit is kigúnyolja. Ez már nem is együgyűség, nem is impertinencia, hanem bornírtság, s annyira sértve érzem magamat, hogy nem találok szavakat magam, hanem idézem t. atyám halálának alkalmából hozzám intézett részvétsoroknak remek záradékát, mellyel az önök pletykái ellenében vigasztal:

»Azon embereknek pedig, kik nem tisztelik a gyászoló gyermek fájdalmát, bocsásson meg az ég és adjon mindenkor oly tapintatlanságot, aminővel hitték, hogy a gyermek fájdalmát nevelni lehet oly eszközökkel, melyek a férfit támadják meg önérzetében.«

Ez önnek is szól.

Bizony csak furcsa dolog lenne, ha az ember nekiindulna az emberek helyreigazító tanácsának és követné azt pontról pontra.

Midőn éppen Garaboncás ellen méltatlankodom, aki szid, hogy minek írok egyszerű, békés polgárokról, akkor kapom ellentétnek egy általam igen tisztelt és szeretett humoros régi írónk következő sorait:

»Te, Kálmán! Ugyancsak élesen nekiestél egy jeles embernek, aki nemcsak pap, de a ki a szó valódi értelmében költő is. (Érti alatta Szász Károlyt.) Cikked elmés és jóízűen hömpölyög, mint többnyire, de a viccek közt sem szabad megfeledkezni a jogosult kegyeletekről és sárba rántani az érdemet. Fenntartom magamnak, hogy ha találkozunk, azért szapulási képességem erejéig megmossalak stb.«

És ebből az lenne a tanúság, hogy Garabonciás szerint a gyarmati polgárok hibáiról azért nem kell írni, mert azok csak békés polgárok, hanem neki kell esni a nagy embereknek, a híres talentumoknak, míg ellenben P. szerint a nagy emberek hibáit a kegyeletből nem szabad humorizálni, hanem neki kell esni az obscurus personáknak.

Most már kíváncsi vagyok, hogy miről írjak, ha mind a kettőnek kedvét akarom tölteni?

Erről jut eszembe az a humoros kázusom, hogy mikor legelőször találkoztam Ágaival, rámnéz, és megütődve mondja:

- Bizony sosem hittem volna, hogy önnek, aki azokat a kedélyes alakokat megteremtette beszélyeiben, ilyen bús arca legyen.

Nemrégiben pedig midőn a »N. L.« [Nógrádi Lapok] s »Magyarország s Nagyvilág«-ban most folyó, szomorú hangulatú novellámat felolvasták: a felolvasás után bemutat egy ismerősöm Kiss Miklós képviselőnek, aki szinte csodálkozva jegyzi meg.

- Ejnye, nem képzeltem, hogy a felolvasás írójának ilyen víg arca legyen!

Ebből pedig megint az a tanúság, hogy ha én mások szava után indulok, nemcsak azt nem fogom megtudni, hogy miről írjak, melyik a helyes irány, hanem még azt sem, milyen fizonómiám van. Utoljára még össze találom magam téveszteni a Garaboncással. Azt pedig nem szeretném.

Hanem van nekem, tisztelt Garaboncás úr, egy olyan tükröm, mely megmutatja az én arcomat jól, híven, igazán: én tudom ön nélkül is, mit kell írni és hogy kell írni. Azt is tudom, hogy mennyit ér az. Meg vagyok róla győződve, hogy műveim nem ugyan valami nagy bankó az irodalom piacán, hanem azért mégsem akarom olyan nagyon aprópénzre felváltani - aminővel megérdemelné, hogy önt kifizessem.

...Maradjon ön csak fizetetlen prókátora az írói morálnak. Adieu!

QUODLIBET

Komoly históriák

Szép tavaszi idő jár. Az öregurak kiteszik a chiffonnierban megpenészedett megyegyűlési atillát a napra, megborotváltatják magukat az öregbéressel, a harcsaorrú kordován csizmát kisámfáztatják a majszterral, hogy gavallérosabban álljon, az ősi cséza bomladozó kerekére pedig új ráfot vágatnak a kovácsnál, mi mind annak a jele, hogy megyegyűlés lesz.

Igenis lesz megint főispáni ebéd, - no, meg mellesleg egy kis megyegyűlés is közbe-közbe, hogy az ember belebeszélje magát a jó étvágyba.

Hogy mik lesznek e főispáni ebéd tárgyai, az még eddig a szakács titka - hanem a megyegyűlés tárgyait sikerült előre kiböngésznem, s azoknak, akiket ilyen csekélység is érdekel, el is mondom sorba.

...Tehát legelőször is bejelentik a tekintetes bizottmánynak az új miniszterek kinevezését: ami azért történik, hogy méltóztassanak különösen a hatalmas számmal megjelenő ellenzékiek nyilatkozni, ha vajon belenyugszanak-e ezen kinevezésbe, vagy pedig Cayenne-be kívánják deportáltatni az új excellenciásokat? Önöktől függ! Én részemről nem nyugodnék bele semmibe, mert aki nyüstje van a világnak! »semmit rólunk - nélkülünk«.

Következik a gyarmati középtanoda felállítása. Fráter Pál tartja székfoglalását. Az embernek szinte fáj a szíve, hogy egy pompás témától meg kell válnia. Eddig ebéd utáni diskurzusnak, ha a világ dolga rendesen folyt is, még mindig megmaradt a tanfelügyelő - hogy nem csinál semmit. Itt van ni! Most ez az öröme is odavan a baloldalnak. Egy egészen kész középtanodával rukkol elő, mely többet emel a megye szellemi érdekeinek előmozdításán, mint amennyit a tisztelt baloldal összesített működése ront. Én személyesen is tanúja voltam Pesten, mennyi sok akadállyal kellett Fráter Pálnak megküzdenie, mennyi sok kellemetlenségen keresztüllábolnia, míg fölfelé, de különösen »lefelé« elérte a kívánt sikert. No, de ez nem az ő érdeme: mert a pecsovics ember olyan, mint a veres hajú turista, aki félvén a predestinációtól, hogy »veres ember egy sem jó«, azért is elhatározta, hogy engedelmes, szófogadó, túlságig becsületes és szorgalmas lesz, s ha valami nehéz megpróbáltatásnak volt mint ilyen kitéve, mindig felsóhajtott: »Hiszen ne volnék csak veres hajú!« - - Meglehet, hogy mi, pecsovicsok is csak olyanok volnánk, mint a baloldal, dikcióznánk, cikkeznénk és - nem tennénk a közjóért semmit, ha nem állna mindig előttünk memento mori-nak ez a gondolat: »Hiszen ne volnék csak pecsovics!«

Miután pedig ezt a pecsovics epithetont annak »tartozékaival« egyetemben a baloldal hányja szemünkre, s ezzel arra ösztönöz, hogy különb hazafiak legyünk nálánál, ennélfogva az ő érdeme, ha ezen ernyedetlen hazafiság egyszer-smásszor gyümölcsöz valamit. Denique, quod erat demonstrandum, a gyarmati közép-tanoda is nem a Fráter Pál, hanem az ő vívmánya. Jegyzőkönyvileg köszönetet kell szavazni Plachy Tamásnak.

Menjünk tovább. Következik a hatodik járásbíróság felállítása. Ez kényes kérdés, megfontolva kell rá szavazni akár ellenkezőleg, akár pártolólag. Maga az eszme nem éppen rossz, hanem hm... először kipuhatolandó, hogy kik lennének ezen hatodik járásbíróságnál alkalmazva. - Ha aztán színről színre megösmerjük az érdemes bíró urakat, akik véletlenül magunk is lehetünk, könnyebb lélekkel szólunk a törvénykezés gyorsításának égető szükségeiről. Hüm! az a Pista fiam is már elég nagy kamasz... bátran elérte azt az időt, mikor egy kis hasznát is vehetné a betűvetés tudományának, amit belediktált a virgács valamikor...

De még a halászati jog is fontos kérdés ám, különösen a székvárosra nézve, mert az bizonyos, hogy ha az Ipolyt nem szabályozzák, Balassagyarmat városa helyén halastó lesz nehány év múlva. A leendő nógrádi Fertő halászati jogára nézve azt látnám célszerűnek határozni, hogy semmi sem kell határozni. A gyarmati zavarosban, bármiként intézkedjünk, mégiscsak mindig azok a »bizonyos urak« fognak halászni, kiknek az olcsó népszerűség hálójába saját érdemes személyüket sikerült beütni, »nyél«-nek. Persze megeshetik az a bolondság is egyszer, hogy a sok hal mind kimászik a partra, s azok a bizonyos urak - majd megmondja Csizmaffy - hogy mit fognak.

A legfontosabb tárgyat a központi állatorvos választását utoljára hagytam, mert az minket, a Nógrádi Lapok munkásait legkevésbé sem érdekel. Állataink nemcsak hogy nincsenek, hanem e tekintetben egészen ellenkező nézetben vagyunk a civilizált világgal. Nekünk például »leghasznosabb« háziállatunk a patkány: az a kedves szép pofácskájú patkány, melyet a lap negyedik oldalán a hirdetések között láthat lefotografírozva a nyájas olvasó. Isten őrizz! hogy a patkányok kivesszenek széles e hazában! No, ez a miénk hál'istennek, egészséges, a bajusza szép egyenesre van kifenve, mint valami németfaló ellenzéki szónoké, mikor még nincs hivatalban, és a farka alázatosan behúzva, mint ugyanazon ellenzéki szónoké, mikor már hivatalban van.

...A mi patkányunk okos állat, s nemcsak hogy jól jövedelmez, hanem még ki is figurázza az ellenpártot...s egyáltalán semmi szükségünk ezen egy állat kedveért állatorvosra: minélfogva egy cseppet sem ellenkezik érdekeinkkel, ha Sramko bácsi lesz a »vivát«.

Akkor aztán bátran jöhet a keleti marhavész az Ipoly partjaira! Nem »döglik« semmi.

VALAMIVEL TÖBB A SEMMINÉL

Aki a semmiről nem tud hosszasan írni, az ne legyen tárcaíró, mert száz eset közül kilencvenkilencszer ismételnie kellend kicsiben azon maig megfejtetlen műtétet, mely a világ létesítésének alapul szolgált, főleg ha balsorsa oly elhagyatott helyére dobá a világnak, hol a változatosságot csak híréből ismerik az emberek.

És az ily elhagyatott helyek nem ritkák, s így nem csoda, hogy nekem is e helyek egyikét jelölé ki lakhelyül a véletlen, mely különben is kedvét leli az ellentétek összehozásában.

Mindig a változatosságot szerettem. - Öltözetemet aligha változtattam gyakrabban, mint eszményképemet, s ezt alig többször, mint lakhelyemet.

A sors megbosszulta állhatatlanságomat, s erőnek erejével ellenkező irányba akar terelni, s meggyőzni arról, hogy a változatosság kedvelése egy fán terem a felületességgel.

S ha sikerülend engem e meggyőződésre vezetni, gratulálok a sorsnak, mert célt ért.

Ki is venné tőlem rossz néven, hogy nem akarok felületes lenni az alaposság jelen napjaiban, főleg ez áldott országban, hol a sors különös kegye folytán, mint született törvényhozók, politikusok, filozófusok s financierek jönnek világra az emberek, hol mindent tudnak tanulás nélkül is, s ha találkozik eszeveszett, ki fáradságot s időt pazarol tanulmányokra, ez sem bír egyéb fölénnyel kortársai felett, mint hogy diplomával igazolhatja azt, mit a többiek elégségesnek tartanak lételükkel igazolni.

Egyébkint buzdításnak ez is elegendő, a természetben sincs helye az ugrásnak, annál kevésbé az uralgó nézetekben.

Akinek ideje és türelme van várakozni, az még megérheti a szebb napok hajnalát.

Addig érje be a mindennapiság száraz kenyerével, melyet - ha éppen ízetlennek találja - eléggé fűszerezhet a társas élet kellemeivel.

A társas élet ellen nem lehet panasz, az évek csak élénkítik azt a serdülők seregével, anélkül, hogy a rég felserdülteket tovaragadnák, más irányban, más cél felé.

Ugyanazon mosolygó arcokkal találkozol, melyeket három-négy év előtt tanultál ismerni, legfellebb az emberek közvetlen környezete, az öltözék változott.

E szende arckifejezésű, fekete szemű, szapora beszédű, szeszélyes leánykát is már három éve ismerem. Még ma is fiatal, mert mikor megismertem, még gyermek volt, de azért már belevegyült a nem-gyermekek körébe, hogy annál több ideig legyen tagja a változatlan gárdának, - s ha ma nem éppen olyan, mint akkor volt, alig okozza más, mint hogy akkor széles szalmakalapot viselt búzavirággal díszítve, ma keskeny, fodros szélűt hord vadrezedával s papánccal ékítve. Szerelmes volt akkor is, mint ma, kevesebb csalódást ismert, de azért mégsem volt hiszékenyebb.

Azon szőke fürtös, kékszemű, szilfid teremtés, ki a gyorsan váltakozó lovagokat akarva-nemakarva, de mindenesetre ügyes manőverekkel távolítja el magától, szintén régi ismerősöm. Tanúja voltam első fellépésének, s azóta figyelemmel kísérem lépteit, s nem változó szendesége a szimpátia azon nemét kelté fel bennem, mely nem növekszik, nem fogy, de állandósága annak igazoltságáról tanúskodik. Ha közelebbről ismernők egymást, s a véletlen gyakrabban hozna körébe, talán változnék e viszony, ha e névvel illethetem ismeretségünket, mely nem hatolt át még azon határon, ahol az érdekeltség kezdődik.

Mint vélekedik ő, nem tudom, - de nem is törekedtem kitudni. Alighanem úgy néz engem, mint ki őreá nézve már elveszett, e tudat azonban aligha sérti hiúságát, mert sohasem mulasztám el jeleit adni azon hódolatnak, melyet minden csinos nő megkövetel még azoktól is, kik egyébiránt maguk iránt érdeket kelteni nem tudnak vagy nem akarnak. Tehát körülbelül tisztában vagyunk egymással, de azért egyikünk sem zárta el még azon utat, mely a közelebbi ismeretséghez vezet, amelyet talán már rég igénybe vettem volna, ha az ezen utat őrző szfinx nem emlékeztetne óvatosságra.

A többiek sem szenvedtek több változást, mint mennyit az idő kíméletlen kézzel okozni nem átallott. Hisznek, remélnek s talán szeretnek, mint évek előtt, s mint talán évek után fognak, s éppoly könnyed önfeledtséggel lejtik a gyorspolkát, mint az első bálon.

Mindenesetre jobb a zúgolódásnál, melyet elég kárörvendő van, ki mosollyal hallgatna.

S már kész volnék sötét gondolatokra merülni, ha egy szerény leányka naiv mosolyával fel nem vidítja kedélyemet, s kedvet nem ad az érem másik oldalának megszemlélésére.

Beszédbe eredtünk. Sok komolyságot mondott el a tréfa hálás leple alatt. Elmondta, hogy két év előtt szerelmes volt belém, s én elég ügyetlen vagy lelketlen valék észre nem venni vagy viszonozni. Könnyű volt reá felelnem, s a vádat, mellyel engem a múltra nézve illetett, ellene emelnem a jelenre vonatkozólag.

Ki kételkedett jobban az elmondottak valóságán, - nem feszegetem, mert a legrosszabb esetben is egy unalommal ijesztgető est kellemes eltöltését eredményezé e beszélgetés, s alkalmat nyújtott gyönyörködnöm a vonásokban, melyeket eddig hidegeknek ismertem, de melyeket egy előttem ismeretlen erő átváltoztatott, hogy ne tartsam többé puszta mesének a szép Galathea történetét, de rettegjem Pygmaleon sorsát.

Ha tréfát űz velem, ám tegye. Ha ez büntetése leend az én tréfáimnak, örömmel viselem, mert szelídebbet kívánnom sem lehet.

Most pedig odajutottam, hogy bocsánatot kell kérnem azoktól is, kik nem érthették, de még inkább azoktól, kik megértették soraimat; mert ez egyszer nem írtam a semmiről.

CSALOMJAI

Az ember azt hitte volna, hogy nagy poéta lesz belőle. Aki fiatalkori munkáit olvassa, azt megragadja az azokon elömlő melegség, irálycsín, azok a nagy vonások, mik a Madách »Ember tragédiáját« megnépesítik, mint óriás dörgésnek hol elő-, hol utóhangjai meg-megrezdülnek a fiatal Csalomjaiban. A futópaszuly kapaszkodott a nagy fára és körülfonta iszalagjaival hirtelen megnőtt derekát. Hogy nem bírt a sudaráig felnőni, annak az az oka, hogy kevesebb eső érte az árnyékban, melyben szerénységénél fogva olyan jól érezte magát.

Nem akarok világosabban beszélni, mert nem illik. Hiszen ha csak poéta volna, az ember nem viseltetnék iránta valami nagy devocióval, könnyen elbánnék a pegazusával, mely már azért sem lehetett első a versenytéren, mert kívüle sem nem vakarta, sem nem kefélte senki, hanem ő humorista is és a hatvágást erősen érti, s azonfelül megvan neki is az a gyengéje, ami a nagy embereknek, hogy abban szereti magát tartani a legerősebbnek, amiben a leggyöngébb, - a poézisban.

A nagy emberek gyengeségeit örökölni már magában véve is erő.

Nem akarom életrajzát megírni, mert még korán lenne. Ő hasonlít a hajdani ezüsthúszasokhoz, hol kijön a forgalomból, mint azok, s hol túlnyomólag lép megint előtérbe, mint azok. Megvárom, hátha még porosz tallér lehet belőle valaha... Van hozzá hajlandósága.

Ha túlélem, semmiesetre sem mulasztom el a nemzetnek bemutatni e hű, szerény munkását, ki azért volt nagy, mert csak kicsiny lehetett. Neki mostohája volt az irodalom. Az országos hír és dicsőség sohasem mosolygott rá érdeme szerint, mert talán nem sietett körébe, s Cézárral tartott, ki inkább akart Puteoliban első lenni, mint Rómában második. Más ember elszaladt volna arról a hálátlan térről. Teszem azt, én is elhagytam a múltkor a Tini szeretőmet, amiért ásított előttem és jobb szemmel nézte az ulánus őrnagyot. Ő nem tett úgy. Ő nem követelt mosolyt, melegítő csókot az irodalom istenasszonyától. Ő beelégedett azzal, ha nézheti, ha körében lehet, ha udvarolhat neki.

Néha le-letette a tollat pihenni... a játszi elme, a meleg kedély elzárkózott a ridegségbe; de hát van valami csodálatos benső ösztön, mely némán beszél az íróhoz és lelkesedve; »fogd meg, barátom, azt a régi tolladat, jó szerszám az... és rakd papírra, amit elméd gondol, és szíved érez... ha nem gyújtja is meg a világot, de legalább megmelegíthet nehány kedélyt, és ez elég.«

Ő be is elégszik ennyivel.

Mióta a Nógrádi Lapok keletkeztek, azóta ismét többször találkozunk nevével. Ő olyan, mint a hétféle asszony. Ezúttal ismét mint »új alak« megifjultan lépett a sorompók közé. És meglepett mindnyájunkat. A szelíd, művelt humor gúnyoros hangján szól hozzá a dolgokhoz, majd éles szarkazmusával sebez. Némely cikkeiben megragadó példáit látjuk a »naiv humornak«, minőket legkitűnőbb humoristáink műveiben sem. P. o. »Nyájas szóváltás az Ipoly-ban szerénykedő úriemberrel« stb. Persze, hogy imitt-amott kizökken a kerékvágásból, s művei hasonlítanak egy ügyes női kéz gyönyörű hímzéséhez, melybe azonban hellyel-hellyel belestikkelt egy-egy ferde virágot valami hímezni tanuló kislányka is. Az ember megesküdnék rá, hogy nem egy kéz munkája.

No, hanem hát az ember a jó bort szívesen megissza vízzel is. Az ő cikkeit érdekkel olvassuk úgyis, s az olvasóközönség úgy van velök, mint én a rossz tulajdonságaimmal, hogy ti. nem bírok megválni tőlük. Nagyon egymásba szerettünk.

Persze, hogy nem érdemli meg az olvasóközönségtől a szimpátiát. Nagyon rosszul bánik vele. Úgy tesz, mint Mucius Scaevola, aki az égő tűznek tartotta kezét. Hadjáratot visel saját népszerűsége ellen; mert hadjáratot üzent a mi gyarlóságainknak. A »merész indítványok« mindegyike egy-egy oldalba döfése a társadalomnak. Négy ízben próbálta magára haragítani az egész világot. Egyszer azt mozgatta, hogy ne csináljunk luxust a dohányzással, másszor nekiesett a káromkodásnak, harmadszor eltörölte az alázszolgáját, negyedszer pedig lelkünkre köti, hogy ne füllentsünk. Boldog isten! ha még ezeket is elindítványozza tőlünk, micsoda élvezet marad akkor nekünk, magyaroknak, ezen a világon. Be kell csukatni minden újságírót nyomban! A mi ős, szent szokásainkhoz ne nyúljon senki! Az »Ipoly« fel is jajdult rá. Ihol van, ni, az átkos kormány halomra döntögette a honyboldogító, dicső törvényeket... Most meg tetejébe előáll Csalomjai és ki akarja ütni a szájunkból az édes pélpát is, és a káromkodási szólásszabadságot! Ha nem káromkodhatnánk, ékesszólásunk örökös némaságra lenne kárhoztatva.

Azonban Csalomjainak semmi sem sikerül. Minélfogva most sem sikerült neki megharagítani a közönséget, mert olyan pajtáskodó hangon tudja a legnagyobb gorombaságot is elmondani, mint ahogy nekem a doktor édes málnalekvárban adogatta be a keserű pilulákat.

És ebben rejlik az ő varázsereje.

...Hát csak hadd percegjen az az el-eldobott toll ezentúl szakadatlanul. Szívesen olvassuk a »merész indítványokat«-at, ha nem követjük is azokat, legalább meglátjuk magunkat tükrükben olyan alakban, aminőknek lenniük kellene. És ez is nyereség.

KOLERA

Mégiscsak jó a gondviselés.

Amiért a víz és a rozsda elvitte harapnivalónkat, hát gondoskodott róla, hogy egy millió fölösleges fogat örökös nyugalom helyezzen - a temetőkbe.

Bizony hullunk, múlunk s maholnap már attól félek: nemcsak előfizető nem marad, hanem még nyájas olvasó sem, aki elolvasná azt, ami írunk. Az »Ipoly« már érzi ezt, s úgy ír, mintha arra számítana, hogy úgysem olvassa senki. És az igaz, hogy jól is számít. Egyetlen szorgalmas olvasója, a mi jó Csalomjaink is a külföldet járja. Egészen megfogyatkoztunk és elváltoztunk. Új arca támadt a világnak. Az »uborkaidény« rosszul ütött be. Nincs sem alperes, sem felperes, sem burkus, sem francia, baloldal, jobboldal, minden ellenség fegyverszünetre lépett a rettenetes közös ellenséggel szemben, melynek neve »levegő«. Az ötödik elem haragja a föld lakói ellen. Még Zsiga bácsi is elmenekült a »sóssári« magányba »Luftot« változtatni. A mennydörgős istennyila legyen most odahaza kolerabiztos, mikor kolera van: az csak arra az időre való hivatal, mikor nincs kolera. Mindenütt rémület, ijedtség, az embereket valami sajátságos keresztényi gondolkozás szállta meg, úgyhogy még az »Ellenőr« sem gorombáskodik, a hitelezők sem állnak ki a boltajtóba lesni az adósokat, hanem szépen behúzódnak a borovicskás üveg mellé, s ha egy-egy jó kliens szemének behunytát jelenti odakint az öregharang monoton kongása, még Gyuri fiskális kezében is megáll egy percre az ominózus lúdtoll, mellyel egy-egy végrehajtást kérő folyamodást kanyarít, még az is abbahagyja egy órára és felsóhajt macedóniai Nagy Sándorral: »Édes kuszi testvérem, kolera! ha kipusztítod mindaz embereket, mi marad akkor nekem?«

Cudar világ van, élünk mától holnapig, s ez az ideiglenes minőség már annyira megszokottá vált, hogy mikor a minap új ruhát mérettem magamnak Hecksnél, az szemmeresztve bámult el azon az impertinens vakmerőségen; mert bizony olyan idő van: hogy nem a ruha kopik le az emberről, hanem az ember kopik el a ruhából. Aki véletlenül elfelejtett doktornak születni, az mind szerencsétlen pályavesztett ember, mert mióta a kolera is kollegává szegődött s rakásra öli az embereket, azóta ez a legnépszerűbb mesterség, mint ahogy legnépszerűbb olvasmány a recept, s a legfontosabb perszóna a sírásó.

A múzsák is elpihentek, az »Ipoly« nem közöl a tárcában zöngeményeket, sőt W. V. is megszüntette a »csalomádék« című cikk közlését, mióta betiltatott az éretlen gyümölcs.

Különben - mint minden tréfás históriának - úgy a kolerának is vannak mulatságos oldalai. Teszem azt, hogy kegyetlenül germanizálja a hast. Minélfogva ez is az átkos jobboldali kormány egy segédeszköze a közösügyi alku ellenfeleinek megritkítására. Nagy is a panasz a »miniszterjom«ellen, amiért nem tesz semmit, amiért meg nem tisztítja a levegőt, mintha bizony nem lenne, aki a levegőre vigyázzon, elég »luftinspektor« a baloldalon.

Ha eddig minden kákán csomót kerestek az emberek, ezentúl mindenütt »görcsöt« találnak. A görcs most oly félelmetes vendég, mint azelőtt - hogy sokat nem mondjak - a végrehajtó. A görcs a halál előpostája, melynek útját eddig csak a szklabonyai paraszt leleményessége bírta bevágni, hogy ti. ha a lábába jött, összekötötte erősen a fájó részét madzaggal, hogy az akasztófáravaló feljebb ne mehessen. Okos embernek az is enged.

Az egész világnak olyan a kinézése, mintha gyászban volna, csak a patikárius neveti a dolgok sorát és a végrehajtó, kinek míg procul negotiis issza távol Lindenwieseben a Srott medicinát, elandalog lelke azon a vérmes gondolaton, hogy mennyi sok haláleset felvétele lesz odahaza - a boldog Magyarországon.

KÜLÖNFÉLÉK

Cogito ergo non sum. Gondolkozom, tehát nem vagyok. Most csak az van még, aki nem gondolkozik. A gondolkozás nagyon szomorú mulatság, amitől belefájdul a közönséges halandó feje. Akinek pedig a feje fáj, az már kolerikus szimptomákban szenved és egy paraszthajszál választja el a koporsótól. Különben most olyan közönséges bútor a koporsó, mint az almárium-fiókom, ahova a váltó-idézéseket szoktam berakni. Az emberi élet pedig megint csak olyan, mint a lejárt váltó, nem tudni, melyik percben egzekválja el a halál. Nem is sokat törődöm vele. Amit azzal bizonyítok be nyomban, hogy egy olyan hatalmas emberbe kötök bele, mint Gáspár Imre. Isten irgalmazzon meg nekem. Ha Gáspár Imréről akarok beszélni mint íróról, akkor az én feladatom az, hogy hallgassak róla. De mivel ha hallgatnék, üres maradna a Nógrádi Lapokból három hasáb, hát mégis szükséges róla írnom.

Azon kezdem, hogy nekem nagyon mulatságos dolog az, mennyire megjuhászkodtak az emberek a kolera óta. Csupa csendes, szerény, istenfélő emberrel lakunk együtt ezen a gyilkos levegőjű földtekén. Engedékenyek vagyunk egymás iránt, nem kívánjuk a mások halálát, megrezzenünk a harangszótól. Mindenki érzi, hogy »por« és egyéb semmi. Szegény Sramko bácsi is így sóhajtott fel a minap: »Dividinda inde, dividinda unde«, vigye a ménkő mind a négy diplomát, aki megvan nekem, ne legyek in sem okos ember, ne legyek in sem fiskális, sem állatdoktor, legyek in csak »eleven ember«; elig nagy titulus az is.

Szomorú idők ezek!

Múltkor Gyarmaton, egy a megyeház mellett lakó asztalos, nyájas előzékeny fizonómiával szaladt utánam. Ösmer már régi időtől, valaha laktam is nála:

- Mi jót akar mondani, bácsi?

- Hát csak azt akarom a téns úrnak megemlíteni, hogy ha talán még szüksége lenne, - tetszik tudni vagy a család vagy a cseléd számára -, van nálam elég kész koporsó. Ne tessék másüve menni: adok én kontóra is.

- Elkésett, bácsi - nincs már nekem kit eltemetni.

Az öreg szomorúan mosolygott:

- Nagyon sajnálom - de mondhatom, bármikor szívesen... ha mégis.

- Köszönöm. Meglehet, hogy még magamnak elkel. De hátha véletlenül azt a koporsót találnám megvenni, amelyikbe a bagót és szemetet hánytam, mikor magánál laktam. No, kein geseft, mert az, lássa, mégiscsak különös, hogy valaki a »tavali köpőládájában« lesse a föltámadás napját.

És ez nem anekdota.

Ilyenek voltunk még egy-két héttel ezelőtt. Mint mikor alágyújtják a méheknek az anschlogot! Ettől az anschlogtól csendes, szelíd ember lett mindenki. Már csak azt vártam, hogy egyszer a törvényszék ilyenformán fogja fogalmazni az idéző végzéseket: »Jelen ügy tárgyalására, ha isten élteti kendteket is, meg bennünket is, kitűzetik ez meg az a nap. Sub clausa: Felek koleracseppekkel ellátva és becsületesen kifüstölve tartoznak megjelenni.«

És ebben a szelíd, melankólikus korban, mikor a hiúság, gőg, hencegés, divat, mulatság, hóbort, talentum, mind elbújt a flanell alá, mondom: ebben az ijesztő időben egyszercsak megszólal az »Ipoly«-ban Gáspár Imre, hogy neki állítsa elő ez a nyomorult felvidék azt a hitvány férget, aki őt töklincnek merte elnevezni a Nógrádi Lapok-ban: ő ezzel meg akar bírkózni.

A jeles férfiú ugyanakkor egyszersmind azt állítja, hogy a Nógrádi Lapok munkatársai, alulesnek azon a nívón, hogy a Szlatkovics költeményeit felfogják gyarló elméikkel. Ki volt az a vakmerő közülök, aki töklincnek merte elnevezni őt, a haza büszkeségét, a múzsák kegyencét, aki előtt egy Gyulai, egy Szász Károly, egy Jókai porba borulva éneklik a hozsannát. Én erre csak azt mondtam, mikor elolvastam: »Schwindl und krach.«

Azt hittem, hogy felszólal valaki, mert semmi sem kívánatosabb, mint az ilyen embereket, minő Gáspár, kigyomlálni az irodalom kertjéből, bármiféle eszközzel: - miután azonban senki sem akadt a Nógrádi Lapok-ba dolgozó barátaim közül, magamnak kell megemlékeznem erről a nagy honfiúról, kit homlokon csókoltak a múzsák.

Vannak azonban olyan forró csókok, amikbe belebolondul a szegény halandó...

A múzsák csókja is valószínűleg forró volt...

Hát tisztelt Gáspár úr, az bizony meglehet, hogy mi sem vagyunk képesek megérteni az ön jeles műveit... Nem e világból valók ezek s nem ennek a világnak...

Erre nézve csak azt a tanácsot adom, hogy ha önnek kicsiny ez a publikum, amelynek ön túlságosan nagy: vagy faragtasson le nagyságából egy csomót - legalább nem lesz faragatlan - vagy pedig menjen új publikumot keresni valahol a világba. Úgyis azt mondja Vámbéry, hogy vannak még valahol magyarok a Kaspi-tenger mellékén - civilizálatlan állapotban is, oda talán bepasszol hegedősnek.

Ami pedig Szász Károly és Jókai dicséretét illeti, arra nézve csak azt jegyzem meg, hogy láttam azt az öt sort, amit Jókai megunva alkalmatlankodásait egy keskeny papírszeletre írt önt érdeklőleg az »Új nemzedék« vajudása alkalmával. Ha ön azt dicséretnek veszi, az nagyon különös és sajátságos ízlés, és én semmiféleképpen nem tehetek róla.

No, most még hátra van akit ön levelében fennhéjazva említ, a harmadik dicsérő.

Hát az a harmadik dicsérő pedig éppen az az ember, aki önt »irodalmi töklincnek« nevezte el.

Lássa, ilyen az érem »másik oldala.«

Különben azért még hálás lehet iránta: mert könnyen megeshetett volna, hogy ha más polemizál és az állatországból vesz hasonlatot... ön jobban érezte volna magát találva.

Minélfogva talán legjobb lesz, ha békét hágy máskor ennek a korrumptált, hitvány országocskának és a rajta mozgó szerény férgeknek, kik az ön mítoszi nagyságát megérteni nem bírják.

Higgye meg, nem méltó ez a nemzet magára!

Ha magának volnék, felkölteném hatalmas szellememmel a vén Szlatkovicsot sírjából, hadd fordítaná le viszonzásul tótra mind a »száz versét«, amit életében kiadott.

Úgy talán lenne »becse«.

Mert lássa, némely emberi teremtmények a desztillált vizet szeretik, némelyek pedig a »moslékot«.

ÉLETKÉPEK BÉCS »VÁRMEGYÉBŐL«

I. BEVEZETÉS

Most, mikor kevesbíteni akarják a vármegyéket, egyszerre csak az a bolondság történik meg, hogy szaporodnak. Az öreg Bécs fogja magát és beáll ötvenharmadik »vármegyének«. Kriszti Gott, Bruder! Az embert szinte fölveti benne, mint a puskapor, a nemzeti szó, a hazafias kurjantás és zamatos magyar káromkodás bűvös, csábító hangja. Minden magyar ott, még az is, ami német. A fiakkeros magyarul mondja az embernek a rotunda nyugati bejárásánál, hogy »tessék kiszállni«, a Great Briteine műkincseit őrző magyar baka nyájasan mosolyog eléd, amint tuhutumi ábrázatodról magyar voltodot kiolvassa, a francia osztályban magyarul szólít meg a bretagne-i parasztleány, hogy végy valamit galanterie-áruiból; és amerre jársz-kelsz az öt világrész romantikus meséinek ragyogó megvalósulása között, az ezer meg ezer idegen - mind nem idegen, hanem vagy kedves ismerős Debrecenből, Abaújból, Hevesből, vagy ha nem ismerős, te mégis annak nézed, és szeretnéd szívedhez ölelni, mert magyarul beszél.

S ha a Páter keleti részét járod, míg távolról füledig hangzik »Ez az utca végig sáros« népszerű nótája, jólesik tetejébe a lelkednek, hogy az egyiptomi khedive pavillonját mutogató jámbor muzulmán is eltanult egy-két szót Árpád nyelvéből és azt mondja: »Madzsar ember jó parát, beeresztenyi billét nélkül szeralyba.«

Az »Aquarium«-ban nemzeti színű amphibiumokat lát a szem, mintha azok a félig mozdulatlan, félig mozgó állatocskák is a bécsi divatnak akarnának hódolni. A művészeti csarnokban Károly Viktor főherceg fogata ácsorog, s míg az udvari lakáj magyarul beszélget a nyuszkaképű kocsissal, addig a főherceg odabenn órákig legelteti szemeit Munkácsy gyönyörű képén, mely azt a magyar jelenetet ábrázolja, midőn a drabantok egy csomó csavargót kísérnek keresztül a piacon. Zsuzsó néni, Panna asszony annyira találva van, hogy még az ötgaras ára pálinka szaga is megérzik rajta, amit kofaerkölcs szerint fölöstökömre fogyasztott el őkegyelme...

...És a kiállítás keleti szélén a legutolsó háznál száz és száz látogató tolong: ha az ember nem is olvasná el kapuján a feliratot: »Béke a belépőkre, áldás a kimenőkre«, - a kukorica- meg a krumpliültetményről nyomban eltalálná, hogy ez a »Székely ház«.

Az eszterhéj alatt kukorica- s dohány-füzérek, máskor oly prózai, mostan oly költői dolgok... amint az osztrák szél nagylomhán lógázza, mintha egy darab lenne idehozva az édes haza testéből. Hát még belöl az ismertes mestergerenda a kimaradhatlan ráccsal, a gazda nagytalpú csizmája a szögön, mely mellett hosszú sorban kevélyen függnek le a virágos kancsók, a gyönyörűséges tepsik, cintányérok, csodálatos madarakkal kifestett tálak, a székely menyecske főbüszkeségei.

Maga a menyecske szíves háziasszony, s ha magyar vetődik házába, váltig marasztalja s köténye sarkával megtörüli neki a tulipános ládát ülőhelynek, éppen mint odahaza.

Az asztalon kinyitva a hosszúkás vendégkönyv, teleírva vagy száz lapja az öt világrészből ideszármazott nevekkel.

- Bizony, Borsodiné asszonyom, nincsen olyan ház az egész székelyföldön, min a kegyelmeteké, egyik sem látott még annyi úri vendéget.

- Meghiszem azt, lelkem - válaszolt begyesen a székely menyecske, és egy félkevély mosolya mutatta, hogy szőre mentén szóltam.

- Volt-e már itt őfelsége?

- Nem is egyszer, de kétszer.

- Beírta nevét a vendégek közé?

- Vagyigen, hogy beírta.

S ezzel elém vágta a vendégkönyv azt a lapját, ahol őfelsége neve áll ismeretes lemes alakú manupropriájával:

»Ferenc József király, Budáról.«

Nagy becsben lehet előtte, mert veres ceruzával körülvonalazta, hogy a többi paraszt-névvel össze ne keveredjék.

Felsóhajtottam magamban, nagy lélegzetet véve:

»Íme, a magyarok bevették Bécset, jobban, mint I. Mátyás alatt.«

Minden fűszál, minden darab kő a nemzetek művelődésének mindenik lapja mutatja, hogy mi is »vagyunk«.

És ez nekünk nagy elégtétel. Tökéletesen jóllaktam lelkesedéssel, ami Bécsben nagy profit, mert minden egyébbel jóllakni - nagy pazarlás.

De a költségeket bőven kárpótolja a szellemi nyeremény és az önbüszkeség, melynek felébredése egy lökés a nagyság felé.

Bizony lesz még belőlünk valami.

Ha nincs is akkora gyémántunk, mint a Lady Dudley-é, annyi kincsünk, mint Abdul Azizé, olyan kultúriparunk, mint Franciaországnak, olyan hadikészletünk, mint a német birodalomé, és annyi gépünk, mint a britteknek - van helyette erőnk, vasunk, fánk és búzánk, amennyi kell.

Erővel, fával, búzával, vassal meg lehet hódítani az egész világot és még azonfölül is egy darabot.

Az az »egy darab« mi »magunk« leszünk: a legnagyobb ellenfél.

Azonban hagyjuk abba hencegést annál is inkább, mert éppen a közkiállítás az, hol alábbhagy az ember a személyes ambícióval és kérkedéssel. A gazdag itt veszi észre, hogy szegény, a művész, hogy kontár, s még maga a koronás fő is megrezzen az emberi ész és tevékenység haladásának gyümölcsei előtt és nem [meri] mellét büszkén megütve elmondani: »l'état c'est moi.«

No, én magam legjobban megbámultam a bécsi Striegel Aloys 1500 akós hordóját. Ennél szebb pavillon nincs az egész kiállításon.

Elmerengve néztem a rajta levő művészi faragványokat, mikor egyszer csak elnevetem magamat torkom szakadtából. A sok faragott alak közül felismertem a közepén a mi Sramko bátyánkat életnagyságban.

...Ő az testestől-lelkestől, minden porcikájában... a nadrágja leeresztve a hasán alul, a gyűrött kalap hátracsúszva fején, és az ismeretes hosszú bajusz, amint »cselőre« és »hajszra« elmeredve, míg az egyik vége a fülét csókolja, addig a másik vége szakállának vizitel. Körülötte a históriai nevezetességű »táncos kollegák« járják a csárdást talpig magyar ruhában.

(Ebadta németje, hol láthatta az Samu bácsit, hogy úgy csúffá tette?...Legalább már a belső oldalára faragtatta volna ki, hogy úgy a portréja rangjához illőn örökkön borban áznék. Legalább meg lehetne hagyni testamentomban, hogy az eredetit a másolat mellé fektessék.)

Eleinte magam is megapprehendáltam Striegel úrra, hogy miért éppen magyar embereket kellett neki a hordójára s pláne berugott állapotban faragtatni, de amennyiben az - mint a hordón olvasható felirat mutatja - némileg a magyar bor dicsősége kedveért s olyan híven történt, hogy sok urambátyám saját tekintetes egyéniségére ösmert - hát csak mégis megbocsátjuk.

A felirat a következő:

Aus Slavonien mein Holz,
Aus Ungarn mein Wein,
Doch mein gröszter Stolz
In Wiener Rathskeller sein.

Tudniilik e hordót tulajdonosa Bécs tanácsának ajándékozta, ami igen szép dolog tőle. De még sokkal szebb dolog lenne - ugye, Samu bácsi! -, ha magának ajándékozta volna megtöltve?

Jó lenne - teszem azt - ügyvédi irodának a téli szezonra!?

II. AZ ALVÓ VILÁGTÖRTÉNET

Aki Bécsbe megy, az természetesen megnézi a »Burg«-ot is, és szinte meghosszabbodik az ábrázatja a csodálkozástól, hogy a magyar király egy olyan ócska »kúrián« lakik, aminőt itthon Kospallaghy Demeter urambátyám is megszégyenelne.

Nagy indolencia őfelségeiktől, hogy »durchgang«-nak engedik használtatni házukat, s az udvaron almát áruló kofák veszekedő rikácsolását bele hagyják vegyülni a lépcsőkön sürgő-forgó udvaroncok diplomáciai suttogásába.

Már azt Kospallaghy urambátyám nem engedné a Herko Páternek sem, hogy az ő portájára idegen emberfia tegye a lábát, aki árgyilusa van! Megesnék, ha alszik, hogy az ő udvarán ne lábujjhegyen járjon minden élő lélek: még a községi bikának sem szabad elbődülnie, mert ha oktalan állat is, azt mégis szükséges tudnia, hogy nagyságos Tuhutum urnak vicispán volt az öregapja.

Hát még minő tűzbe jönne a tekintetes úr, ha valaki idetolakodnék a kocsiszínbe megnézni a családi csézát, az istállóba a lassú haladású pegazusokat, a padlásra végigbámulni a vén nyeregszerszámot, melyen valamelyik ősapja lovagolt, s most a búbos tyúknak szolgál ülőhelyül, - míg ellenben őfelségének meg kell mutatnia mindenét, kocsiját, fegyvereit, lovait, bútorait, mintha azok nem is az övéi volnának, hanem a t. c. közönségé.

Tárva állanak az Arsenál, Schatzkammer, Naturalien Cabinet stb. ajtai a betóduló látogatóknak, mintha az a demokratikus principium jutott volna érvényre: a császárnak nincsen semmije: mindene a népé.

Még ő maga is a »mienk«. Születésétől haláláig, a pólyától a szemfödőig.

És még azontúl is örökké.

Gyönyörködünk első gyermeki dadogásán, lessük lelkének első ébredését, együtt ábrándozunk vele, mint ifjúval, megboncoljuk, bíráljuk minden tekintetét, minden szavát, minden tettét, megkötjük karjait a törvény láncaival, ezerfelé hasítjuk szívét a kötelesség elveivel, koronát teszünk fejére, hogy ő viselje, de »nekünk« ragyogjon, fénnyel körítjük, de az a fény nekünk világít.

A mi hiúságunk a gyertya, az ő hiúsága az, hogy a mi gyertyánkat tartja. - Aranyos gyertyatartó!

Szegény hatalmas királyok!

Mindenütt mindenüvé elkísér, még a halál után is hozzátok tolakodik a ti uratok, a közönség, aki azt hiszi, hogy ti vagytok az urai.

A bécsi kapucinusok temploma alatti hosszú, boltozatos pincébe egy barát eresztgeti az embereket a legnagyobb fejedelmi kongresszusra a világon...

...Egy néma királyi összejövetel. - Százöt koporsó egymás mellett. Egy alvó világtörténet. Századok elnémult zivatara.

A kapucinus barát, mielőtt a húszával-harmincával bebocsátott látogatóknak elmagyarázná: ki fekszik itt, amott, - odavilágít mécsével sorba a koporsókra.

...Az utolsó fénysugár ez, amit most a trónok urainak a vén barát kölcsönöz - nem a halottak, de az élők kedveért...

Ők is csak emberek voltak nagy erényekkel, nagy hibákkal...

...A kripta közepén remekművű ezüst meuzóleum alatt Mária Terézia alussza örök álmát.

Mellette egyszerű érckoporsóban fia, II. József pihen.

Mennyi terv, mennyi lángeszme, milyen szív! Most négy érclap között hamvadozó por...

Por, de amely beszél az élőkhöz: »Ne nyúljatok a népek alkotmányához: szent örökség az; az isten keze nyugszik rajta; ne építsetek új oltárakat új isteneknek a régi istenek földén, mert megzsibbad lelketek, eltörpül szellemetek, és ledől a hamis oltár szétmálló köveivel fejetekre.«

A vén barát szolgai készséggel viszi a kíváncsiak előtt mindig odább a lobogó mécsest, s csak ott áll meg, ahol megvillan egy-egy királyi koporsó.

Holmi főhercegekkel már nem is törődik; szót sem érdemelnek, s csak nagynéha mondja úgy odavetve egy-egy főhercegnő holttesténél: »Szép leány volt és mégis megholt.«

Azután nagy, bortól pirosló orrára teszi ujjait s fontos hangon morogja:

- A halál felségsértő. Ehe! Itt nyugszik II. Mátyás, jeles hadvezér: legyen neki könnyű a föld, ami pedig nehéz dolog, mert egy csepp föld sincs rajta. Hihihehe!

A barát kész volna megesküdni, hogy ő nagyon szellemdús ember, aki most kapitális viccet mondott.

- Ez meg itt II. Lipót, rövid ideig uralkodott, nagyon szeretett kártyázni. De bezzeg annál tovább regnált a mellette levő I. Ferenc... tréfás, kedélyes ember... hadjárata volt a törökkel, de azért nagyon szerette a magyarokat. A talpa meg volt kenve a hétfejű sárkány hájával, minélfogva sérthetetlen volt s holta napjáig örvendett az életnek...

A barát egy kissé illuminálva volt s emiatt imitt-amott a történelem magyarázatával elvetette a sulykot, s saját, a bortól feltüzesedett fantáziáját is beeresztette legelni a világhistória paskumára.

Végre odalépett az utolsó koporsóhoz is.

Egy hervadt koszorú volt a tetejére helyezve. A koszorúról fehér szalag folyt le, melyen arany betűkkel van kiírva:

»Maximillian Kaiser von Mexico.«

A vén barát nagy lélegzetet vett, azután elkezdte dúdolgatni a »mexikói marsot«, mintha azzal akarná kezdeni a szerencsétlen fejedelem életrajzát.

Én elmélyedve álltam ott, míg a barát nagy enthusiasmussal szidta Juarez urat, azt az akasztófáravaló gyilkost, aki neki azt a kellemetlenséget szerezte, hogy száznégy koporsó helyett most már százötöt kell mutogatnia s egy életrajzot újonnan megtanulni, ami öreg embernek már nagy kellemetlenség.

- Sapperlot! Az ember sohasem tudhatja eléggé a történelmet. Mindig történik valami bolondság.

Azzal tántorogva ballagott fel mécsesével a lépcsőkön, hogy a látogatókat kivezesse.

Én pedig még egy pillantást vetettem a szegletben levő koporsóra és azt gondoltam magamban:

A történelem mégis okos ember és igazságos bíró. Ez a százöt koporsó meg nagy oskola, hol meg lehet tanulni azt a szomorú, súlyos feladatot: »uralkodni«...

Hanem a pater reverendissime ugyan ennek dacára sem tanulta meg, mint kell uralkodni lábain, melyek sehogy sem akarták felvinni tisztes tagjait a lépcsőkön, minélfogva ha azok átallottak őhozzá alkalmazkodni, az »okosabb enged« princípiumnál fogva ő alkalmazkodék hozzájok, ama diplomatai fogással élvén, miszerint a hátát hítta segítségül ellenök, s azzal nekitámaszkodott a szűk folyosóban a falnak, miután előbb egyik kezét kinyújtotta a kimenők felé, kik abba a történelmi magyarázatért hatosokat csúsztatának, melyeket ő természetesen szent céljai érdekében lesz felhasználandó, amennyiben tudniillik a reverendissime pater már évek óta az igazságot keresi, mégpedig a - borban.

Keresi, de ki tehet róla, hogy sohasem bírja megtalálni.

- Van-e sok látogató, domine reverende? - kérdeztem tőle.

- Bizony vagy kétezer naponkint.

- Az szép jövedelem. Csak hatosával is kétszáz forint.

- Jövedelem csak van, de meg is érdemli az ember. Az öt ujjamban van a Weltgeschichte, világi uram.

- Bach! Az ön eleven történelme jobban jövedelmez, mint a Horváth Mihályé nálunk.

- Az úr ugye magyar? - kérdé a páter, kinek őszinte, tréfás fizionómiáját nagyon megszerettem. - Lesz-e sok bor az idén önöknél? Hej, az csak a jó ország!

- Meghiszem azt. Tudja mit, reverende, hagyja itt ezt az unalmas hivatalt és jöjjön el velem a vármegyénkbe szécsényi barátnak. Az aztán a pompás élet!

A vén barát sóhajtott:

- Hm. Az igaz, hogy itt is pincében lakom, de... ezek a koporsók...

- Nálunk másféle a pince-bútorzat: elég a pénze, kibérelhet egyet, aztán van nekem egy pompás emberem odahaza, az beáll kompanyistának. Úgy híjják, hogy Sramko fiskális. Tudományos ember és az is maga csinálja a históriát, mint ezek a halottak itt: azután háborút is visel, de csak a kliensek ellen, és elpáholják ezt is, de csak - a periratokban.

A barát félrehúzta a száját egy erőtetett mosolyra, azután odavonta a fejemet egészen a szájához.

- Magam is gondoltam már egy kis uras életre. De hát, én istenem, ha az öreg Alfonzo nem lenne, ki szolgálna ő néhai felségeiknek. Az öreg Alfonzo nagyon szereti a holt császárokat. A holt császárok talpig jó emberek. Én tudok a holtakkal beszélni. Én ismerem őket. Ők is engem. Mi értjük egymást. Aztán nem olyan rideg élet ez, mint gondolná...

Azzal titokteljesen mutatott jobb kezével egy az ajtó mögött lévő fülkére, hol egy csikóbőrös kulacs gömbölyű alakja kandikált.

- Hüm! az okos ember segít az unalom ellen. Lássa, világi uram, ez az én legkedvesebb jószágom; és csak annyit mondok, hogy a trónnál sokkal többet érne, ha ennek is nem volna meg az a hibája, hogy »megürül«. Mert mi lesz egy királyból? Por. Mi lesz a borból? Vér. A bor, világi uram, a legnagyobb hatalom, ki legtöbb embert ütött földhöz s kinek legtöbb a rabszolgája. Illő tehát, hogy hódoljunk előtte... Üdvözlöm jeles honfitársát, Pater Sramkót. Au revoir!

III. A SPEERL

Takarjátok el szemeteket, szemérmetes szűzek, és ne nézzetek ezekre a sorokra.

A nőkről írok, de nem a nőknek.

Csak nekünk, pogány férfiembereknek való látvány az, amit a Speerl 1 fr 20 kr-ért megnyíló kapui fednek.

Egész életemben szégyenlős ember voltam, s most is elpirulok azon gondolatra, hogy Fr. Babette és Fr. Susette kánkán táncát kell megörökítenem, megbotránkozására minden hanyatló erkölcsnek, mert a hanyatló erkölcs a szűzesség mantillájába szeret takaródzni mások előtt. Ajánlom tehát, hogy ezt a históriát akkor olvassa mindenki, mikor egyedül van, és nem fog megbotránkozni rajta.

Különben is kap az ilyeneken a világ!

Lám, mióta Sramko fiskális egy meztelen nőt ábrázoló nagy olajfestményt függesztett ki az irodájába, azóta »még egyszer annyi« kliens jár a kíváncsiságtól vonzatva bürójába. Ugyanis a tavalyi évben egy darab, az idén pedig már két darab »ködmön«, mely ugyan a kliens tagját fedi, de azért mégis a Sramko bácsi hasát melegíti.

Nincs tehát egyéb hátra, mint hogy még a múzsáktól kérjek bocsánatot, hogy a frivolságot az ő paraplijuk alatt tálalom fel a közönségnek. No, és a múzsák meg is bocsátanak, kivált mert bebizonyult, hogy ők sem sokat törődnek a szeméremmel, mióta meztelen lábukat az »Ipoly«-ban áztatják.

Innen van az »Ipoly«-ban az a sok piszok.

Aztán elvégre is, ha a bécsi közkiállításról írok, lehetetlen annak a kiállításon kívüli kiegészítő részét, a nő-kiállítást mellőzni.

Azt hiszi az ember, hogy a paradicsomban van, mikor a Speerlbe lép. Ezer meg ezer mosolygó alak, miknek ragyogó arcát tündéri színűre világítják meg a három terem gázcsillárai.

Mintha egy örömünnepély lenne a mennyben, pedig hát egy bál a pokolban... Az angyalarcú démonok ott ugrálnak körülötted, ott rumoznak, boroznak közeledben, a tüzes szem reád kacsint, az élvet ígérő, pirosra festett ajk csókot hány feléd, bent a táncteremben megharsan egy-egy frivol zenedarab, a hölgyek felugrálnak helyeikről és rohannak a lelket-szemet szédítő táncba. Hajrá! Éljen a kéjmámor és a kárhozat!...Táncosnéd odatapad hozzád, úgy forogtok szédítőn, sebesen... a nagy forgásban felvágódik a szoknya válladra, és a táncosnéd lábszárai sokat ígérően beszélnek azokról a titokzatos örömökről, melyeknek rabszolgájává szegődtél.

Még egy szorítás, aztán lankadtan ereszted el akárhol, anélkül, hogy helyére vezetnéd. Neki nincs helye sehol.

- Gib mir ein Sechserl, du hipsche Kerl!

Kikutorászod az egy hatost, s azzal otthagyod a faképnél; ő még egy ideig tartóztatni akar, s lágy hangon suttogja:

- Noch zwei Sechserl, mein Herz!

Persze ezt már megtagadod, okul adva a »krach«-os időt. Aztán aprópénzed sincs. Táncosnéd gúnyos, megvető mosollyal fordul el tőled. Úgy néz ki, mint egy megsértett királyné.

- Tu balek, tu Mistvieh!

Hazai hang szólal meg hátad mögött:

- Szervusz, nógrádi palóc! Szabad kérnem egy polkára?

Meglepetve fordulsz meg. Szép szőke magyar leány áll előtted, kit a könnyelműség vagy talán a nyomor idekergetett otthonról, a birodalmi fővárosba.

- Nem táncolok, lelkem. El vagyok fáradva.

- Gyere haza hozzám, kis gerlice. Majd megpihensz az ölemben. Szinte dobog szívem az örömtől, hogy egy magyart látok. Isten hozott Bécsbe!

És az embernek olyan nagyon jólesik, hogy a honszeretet virága még ebben a romlott talajban sem bírt kiveszni, ahol elhervadott, porrá száradott minden nemes érzés, ahol nem öntözte, nem ápolta senki.

- Nos, jössz-e? - türelmetlenkedik a szőke. - Drága az idő, barátom. Az ember nem él meg a konverzációból.

- Nem megyek.

- No, hát akkor vigyen az ördög - dörmög bosszúsan a szőke, s ugrándozva és trágár dalt dúdolva fut végig a termen, melynek egyik szögletében valami vén német karjába szegődik, s ugyanazzal a mosollyal társalog vele, mind édes honfitársával.

A vénember meg van elégedve zsákmányával. Ez jó fogás volt neki, ki már csak a csontokhoz bír hozzáférni. Kiveszi tubákpikszisét, egyet szippant belőle, aztán megkínálja a dulcineáját is és karonfogva elhagyják a termet.

Egypár ismerős tapsol »Fatter« kivonulásához, de csakhamar elcsendesül minden, új párok jönnek a kimenők helyére, és harsog a zene, a kacaj a termekben, mintha az egész világ egy megőrült kéjenc lenne, aki nevenapját ünnepli.

Egyszerre elszelídül a lárma: valahonnan a föld alul mintha magyar cigány magyaros nótája lopná be magát a maga elaltató édes bűbájával a fülekbe. Mi lehet az?

Többen elhagyják helyüket és felhangzik az általános jelszó:

- Gehen wir zum »magyar emper«.

A negyedik teremben, melybe öt-hat garádicson kell lemenni, kíváncsian lépsz be, és elcsodálkozol, hogy haza vagy varázsolva.

Ott ülnek sorban a barna rajkók ismerős magyaros ábrázatukkal: a prímás bajusza hegyesre kifenve, talán még azzal a maradék suviksszal, amit az anekdota cigánya a kefe csuszpajz előtt elfelejtett meginni. A falak befestve nemzeti színűre, a terem közepén Magyar- és Erdélyország címere, mely mellé a Kossuth, másik oldalon Deák arcképe van függesztve; az utóbbié talán azért, hogy ebben a szerencsésen keresztülvitt dualizmusban gyönyörködjék. Az asztaloknál magyar kellnerek szolgálnak fel magyar ételekkel.

Én a terem félreeső részében foglaltam helyet egy szabadelvű alsóausztriai pappal.

- Büszke vagyok rá - mondám -, hogy az isten meghagyta élnem azt az örömet, miszerint a Rákóczi-nótát Bécsben hallom húzatni. Tüneményes időket élünk, doktor úr!

- Meghiszem azt! Önök életrevaló nemzet, uram! Szép nemzet, gyönyörű, isten jó kedvében teremtette nép... Nézze ön ezeket a lányokat, amelyik valamirevaló, az mind magyar...

- Ezt a dicsőséget - szóltam nevetve -, szívesen átengedném önöknek. - Hadd lenne ez a lány mind német!

- Nem úgy, fiatal barátom, nem úgy... Meg kell gondolni a dolgot és nem becsmérelni semmit. Himmel Krucifix! Ez is csak olyan jó és fontos kiviteli cikkök, mint bármi más, mint a fa, búza, kőszén, gyapjú s a többi. Mi hálások vagyunk ezért is. Valóban, uram, igen... ez is azon nyerstermények közé tartozik, melyeket az önök országa nyújt, s melyek itt, a külföldön dolgoztatnak fel.

VISSZAEMLÉKEZÉSEK AZ OTTHONIAKRA

Boldog Nógrád vármegyeiek!

A rozsdát kiheverték, a kolerából kigázoltak, megyei kölcsönnel betömték az éhség száját, király őfelségét szépen felköszöntötték a jubileumán, a krachba beleszoktak, amit a Mikulás hozott, a rendjeleket egész flegmával zsebre tették, - (denique valami jót mégis hozott a kolera: hiába írtam ellene cikket) - és most szinte látom, milyen kedélyesen filkóznak »Laci« felügyelete alatt a kaszinóban, és még az a félelem sem borzongatja őket, hogy mikor sötétében lefelé ballagnak lépcsőkön, a Deutsch szögletén ott lesi őket Szlávy, hogy valamelyiket elfoghassa financiernek.

No, de most már hála istennek, a pestieknek sem kell ettől félni. A válság véget ért. Szegény Szlávyn megesett a közmondás: »Aki másnak vermet ás, maga esik bele.«

De hát beszéljünk a nógrádiakról.

...Az ország dolga szépen megírva lejön nekik mindennap, a kaszinóbelieknek az öreg »Napló«-ban, a körbelieknek a »Hon«-ban. Azt aztán szépen keresztül is betűzi egy-egy urambátyám. Disznóság, hogy a gabona ára kezd leszállni. De még az sem tréfa ám, hogy Deák Ferenc beteg. Ah! egy kis náthája van, annyi az egész, - és most kapnak rajta azok a léhűtő újságírók, hogy rémítgessék vele a publikumot a saját pénzeért. Akasszák fel, ahol csak egy van!

Pénzügyminiszter nincs! Majd akad. Csak ki kell azt nevezni, mint a telekkönyvi iktatót. Akinek hivatalt ád az isten, észt is ad annak hozzá... ami pedig a pénzt illeti, az a legkönnyebb; fel kell állítani még vagy tizenöt bankóprést: nyomni kell szakadatlanul, éjjel-nappal, aki árgyélusa van! - s egy év múlva annyi pénzünk lesz, hogy még mi kölcsönözhetünk a burkusnak - hogy üssön bele abba is a »krach«!

Egyszóval nincs semmi baj. Nógrád pihen a közügyért.

A hír csak néha hoz felőle hírt: »Él Sisa, áll Gyarmat még!«

Sisa megnagyította a vármegye hírét, a hír pedig megnagyította Sisát.

Csodadolgokat regélnek felőle. Még »több rosszat« is rákennek szegényre, mint amennyi igaz. Például ráfogták, hogy inkognitó cikkeket ír az »Ipoly«-ba. No, én nem teszem fel felőle.

Hanem az mégis jó gondolat a kormánytól, hogy előfizetési felhívást bocsát ki a bőrére: Ötven arany! Aztán még panaszkodunk, hogy nincs pénz, mikor ennyit teszünk egy »blatt«-ra.

Ad vocem előfizetési felhívás! Szegény publikum, szinte képzelem: mennyire izzad most a vadabbnál vadabb elmeszülemények közötti válogatásban. Két forintért évnegyedenként meg lehet venni az egész világ tudományát, a honhaza üdvével együtt. A lángész ilyenkor terem, Luca naptól - Szilveszter estéjeig.

Ez a legkritikusabb idő. Isten óvja nagy csapástól mi magyar hazánkat!

A múlt hetekben én is azt az attentátumot követtem el a nemzeti vagyonosodás ellen, hogy a kiadómnak megengedtem megrendelési felhívásokat küldeni békességes jámbor állampolgárok nyakára, akik nekem sohasem vétettek semmit, és akik most arra lesznek kárhoztatandók, hogy két kötet históriát nemcsak végig olvassanak, hanem még tetejébe meg is vegyenek.

Tudtam ugyan, hogy a könyvet az ördög sem veszi (és magunk közt legyen mondva, nem is érdemes). Csakhogy én furfangos ember vagyok ám. Majd fogok én balekot, ha törik-szakad is.

Összehajtogattam négy darab előfizetési felhívást.

Az egyiket elküldtem Lonkaynak, és azt írtam a belső lapra tintával. »vallásos elbeszélések a katolikus nép számára.«

...No, már ez csak bizonyos prenumeráns!

A másikat Zsedényinek küldtem sub titolu: »protestáns elbeszélések.« Ez is numero zicher.

A harmadik felhívás egy b.-gyarmati szélsőbali vezérhez szólt, .........ffy úrhoz. No, ennek olyan vastagon írtam oda, hogy »baloldali elbeszélések«, mintha egyenesen az ő hazafiúi keblének gyönyörködtetésére volnának komponálva.

...Lehetetlen, hogy ez is elő ne fizessen.

A negyedik ív pedig adresszáltatott a híres Sramko fiskálishoz. Ott már azt a cselfogást kelle használnom: »elbeszélések, mikből meg lehet tanulni az olcsó borkészítést.«

De már erre a tudományra csak szüksége lesz Sramko fiskálisnak is! Ha megtanulja, ez lesz a - negyedik diplomája!

.......................................................................................................................................................

Negyednapra azután kapok három levelet. Az első Lonkay kézírása. Felszólít, hogy adjak azokból a könyvekből vagy ötven, a karácsonyi szent ünnepek alkalmából a nép között ingyen kiosztandó példányt. Egyébiránt dicsértessék a Jézus Krisztus!

...No, szépen vagyunk!

A másik levél ...........ffy úr írása. Két darab Kossuth-bankó vagyon mellékelve a hazafias, következőleg hangzó sorokhoz:

»Urramöcsém! Miután én ön szerint a 48-iki pártállást foglalom el, itt küldök beszélyeire 2 frt-ot, negyvennyolcadiki értékben. Humillimus servus!«

Ezer ördög! Ez cudarul visszatréfált. Jól van, no. Ha már semmi nagyhatalom nem fogadja el a Kossuth pénzét - hát elfogadom én. Még keresztapja lehet érte a szegény jó Turini Jézuska valamelyik gyermekeknek... Egyébre úgysem való már!

Dühösen bontottam fel a harmadik levelet, melynek borítékján Sramko bácsi nem hagyta magát, hanem válaszolt keményen:

»Mit? Maga megtanit engem novellákkal bort kiszitenyi. Hüm! Nekem aztat nem fexik érdekemben kiszitenyi csak fogyasztanyi. Csinálni pedig bort legolcsoban tugya a - Teller. Ő nagy hydropata.

Huj! Juj! Mikor in nala borozok, akor in nála vizgyógymódot hasznalom. Eztet a rebust találjon ki ha okozs ember es olyan könyveket irja nekünk, a miket mink meg nem vesszük... mert van nagy krach. Megdöglöt pinz!«

MAGYAR NÉPLAP

VEZÉRCIKKEK ÉS POLITIKAI CIKKEK

1874

1. sz., január 2.

HELYZETÜNK

Eddig mindenki észrevehette, hogy mostani politikai helyzetünk tarthatatlan. Olyanok vagyunk ez év [1873] végén, mint a rossz gazda, ki visszanézve kiadásaira és bevételeire, kétségbeesve látja: hogy nemcsak az erszénye üres, hanem a háztartása is olyan zilált, miszerint csak napról napra élhet meg egy ideig. Az országgyűlés, fájdalom, későn vette vagy akarta észrevenni e bajokat, miket az ínséges év még csak nevelt, s egy 21 tagból álló bizottságot választott, mely tanácskozni fog e bajok orvoslásán. Ezalatt a képviselőkből Ghichy Kálmán lépett ki, s midőn egyszerre fényes elégtételt nyújtott a 67-iki kiegyezésnek azáltal, hogy elfogadta azon elveket, amik ellen öt évig küzdött, egyúttal kijelentette, miszerint nincs megelégedve a mostani kormányrendszerrel, több reformot, célszerűbb intézkedéseket s takarékosabb államháztartást kíván. Minélfogva kilép ugyan a baloldalból, de a kormányt pártoló Deák-párthoz sem csatlakozik, hanem alkot egy önálló »középpártot«. Ez a múlt két hónap összes eseménye, mely még folyvást lázas izgalomban és kíváncsiságban tartja az embereket. Kétséges, sikerül-e Ghiczy terve, hogy ti. hozzája csatlakozván a balpárt mérsékeltebb s a Deák-párt szabadelvűbb emberei, egy nagy többséggel rendelkező középpárt vegye át a kormányt s határozzon az ország sorsa felett. Kétséges pedig azért, mert az emberek, bár óhajtanák is a jobbat, úgy vannak néha az eseményekkel, mint ahogy a mívelt társalgó előszabja az asztalfeletti regulákban, hogy az ember csak akkor nyúljon a leveséhez, mikor a szomszédja már enni kezd.

Csakhogy ha mindenki azt várja, míg a szomszédja kezdeményez valamit, akkor az lesz belőle az eredmény, miszerint senki sem kezd semmit, a leves elhűl s abban marad.

A MI BAJUNK

Kormányférfiaink, országos képviselőink, újságíróink közül utóbbi időben sokan találgatták, hogy tehát voltaképpen mi lehet a mi bajunk, mert az orvos se tud betegén addig segíteni, míg baját ki nem puhatolta. De hiába, hasztalanul tanakodtak, a szeg fejére egyik se tudott ütni, már aztán, hogy a szemük volt-e rossz, vagy a kalapácsuk ingott a nyelen, azt nem tudjuk; az azonban világos, hogy nem találták el, pedig oly közel feküdt hozzájuk bajaink kútforrása, hogy a félig vak is észrevehette volna.

Megválasztották tehát a 21-es (jóléti) bizottságot, melynek az lesz nagy feladata, hogy bajaink kútforrását kipuhatolja, s ha ez megtörtént, orvosolja.

Szép és valóban nagy feladat ez, s megoldásához nem hiányzik egyéb, mint a tisztánlátás.

A mi bajunk kútforrását ugyanis nem a rozsdában, nem a rossz termésben, nem is a pénzemberek hirtelen bekövetkezett bukásában kell keresnünk, hanem kissé mélyebben.

Országos pénzügyünk zilált helyzetének javítására is hiába emelnők föl a meglevő adókat, s hiába hoznánk be újakat, ha az adózókat nem képesítjük egyszersmind a fizetésre.

Íme, rájöttünk, hogy bajunk fő kútforrása nem egyéb, mint az, hogy az adófizetők nincsenek képesítve adójuk pontos befizetésére, mert kormányunk lehet, hogy minden egyebet megtett, de erről az egyről egészen megfeledkezett, valamint megfeledkezett képviselőházunk is, holott, ha ebben az irányban történik valami lendület, nem lettünk volna kénytelenek a drága kölcsönért országról országra házalni, mert az adók pontos befizetése megtöltötte volna állami pénztárainkat, s így nem kellene évről évre a romlást hozó országos hitelműveletekkel megbirkóznunk, hanem mennénk előre szépen, a haladás útján, s teremtenénk oly állapotokat, melyek az országot felvirágoztatják.

Hazánknak három fő jövedelmi forrása van: a búza, a bor és a dohány.

Ezek közül azonban az első ma már nem oly jelentékeny, mint régebben, mert Oroszország s Észak-Amerika hatalmas versenytársakká váltak a búzatermelésben, annyira, hogy nemcsak hanyatlott gabna-kivitelünk, de újabb időben a rossz termés, rozsda sat. miatt jelentékeny behozatalra szorulunk, tehát jövedelmi forrásaink eme ágára többé nem számíthatunk oly mérvben, mint azelőtt.

Hátra van még másik két jövedelmi forrásunk.

Ezekkel azonban nagyon ostobán bántunk el alkotmányos életünk hét évében: eltöröltük a dézsmát s behoztuk a dézsmaváltságot, s mit nyertünk vele? Kevesebbet, mint semmit, mert a szőlősgazda rosszabbul áll most, mint a dézsma korszakában, amennyiben akkor az igaz, dézsmát kellett adni borábúl, de csak akkor, ha termett, most pedig akár terem, akár nem, fizetnie kell a dézsmaváltságot, különben végrehajtás útján veszik meg rajta; ha azonban terem bora több, az igaz, mint akkor volt, midőn dézsmát adott, de mit csináljon vele, hogyan értékesítse, mikor nyakában ül a regálé, melyet törvényhozásunk elfeledett levenni válláról, pedig a dézsmaváltság törvénybe iktatásával egyszerre kellett volna a regálék megszüntetését is kimondani, mert amaz e nélkül csak írott malaszt, sőt rosszabb valamivel, mert fizetnünk is kell érte, akkor, midőn borunkat, ha sok termett, potom áron kell eladnunk az uraságnak vagy bérlőnek, mert külföldi vásárlókra nem számíthatunk; azok előtt hatalmas gát a kiviteli vám, s aki ezt őrzi, a finánc. Magunk pedig a regálé fönnállásánál fogva nem mérhetjük ki, s így egyetlen vevőnk: az uraság vagy a bérlő önkényileg szabja meg boraink árát.

Dohánytermelésünk boszorkánynyomása pedig az önkényuralomtól örökségképp ránk szállt monopólium, melyről képviselőházunk elvben kimondta ugyan, hogy káros, de törvényt azért annak megszüntetésére mégse hozott, mert akkor felbomlanék az egyensúly köztünk s Ausztria közt; pedig nem nagy megerőtetésbe kerülne honatyáinknak, hogy meggyőződést szerezzenek, miképp az egyensúly vagy a kormányzás egyöntetűsége miatt nagyon veszélyes dolog oly intézményeket fönntartanunk, melyek Ausztriában lehetnek ugyan jók és üdvösek, de nálunk károsak.

Pedig a dohánymonopólium éppen ily intézmény. Ausztriában hasznos, mert ott nem termelnek dohányt, tehát amellett, hogy az államnak jövedelmez, a közönségre nézve is jótétemény, mert gondoskodik dohányszükségletének beszerzéséről. Nálunk ellenben, hol a dohánytermelés egyik főága volt mindig mezei gazdálkodásunknak, káros a legnagyobb mérvben, s a monopólium behozatala csak oly kormánytól kerülhetett ki, mely tisztán az ország tönkrejuttatását tűzte ki célul maga elé; ezt pedig nem szeretnénk elmondani a mi kormányunkról, s mégis hétéves fönnállása óta nem gondolt komolyan annak megszüntetésére, s így akarva nem akarva a másik fél kedveért mezei gazdálkodásunk nyilvános megrontására működik, mert a monopólium fenntartása által megnehezíti, sőt majdnem lehetetlenné teszi a dohánytermelést, úgyannyira, hogy ebbeli saját szükségletünk nagy részét külföldről kell beszereznünk ahelyett, hogy mezei gazdálkodásunk eme nagy jelentékenységű tényezőjének előmozdítására törekednénk.

Jövedelemforrásaink tehát erőszakosan betömve lévén, hogyan kívánhassuk az adózótól adójának pontos befizetését, s hogyan várhassuk azt, hogy valamely rendkívüli eszközök alkalmazása, például 2-300 hivatalnok elbocsátása s földönfutóvá tétele által zilált pénzügyeink rendbe jőjenek?

Nem rendkívüli eszközök segélyére van nekünk szükségünk, hanem alapos, gyökeres orvoslatra, ezt pedig nem az ide-oda kapkodás által érhetjük el.

Ha tehát a 21-es bizottság csakugyan jóléti bizottság akar lenni, mutassa meg azzal, hogy elsősorban a regálék s a dohánymonopólium eltörlését hozza javaslatba, mert ha ez megtörténik, meg lesznek nyitva bedugult jövedelmi forrásaink, mezei gazdálkodásunk oly lendületet nyer, mely az azzal foglalkozókat nemcsak adójuk pontos befizetésére fogja képesíteni, hanem előmozdítandja hazai iparunkat s kereskedelmünket is.

Előre tehát a gyökeres orvoslás terén, s az áldás nem fog elmaradni.

2. sz., január 9.

BUDAPEST, JANUÁR 9

Aki most a hírlapokból akarna tudomást szerezni a hazai eseményekről, a pártok küzdelméről s keresne magának eszmekört, mely legjobban lenne összeilleszthető meggyőződésével, hát az találna a hírlapokban pártelfogultságból eredő ferde felfogást, gyanúsításokat, irigységet, dicsvágyat - de a helyzet őszinte áttekintését nem. Míg a vezérek a hírlapi csatározás finom hálózatával pók módjára még jobban igyekeznek beszőni a csomót, addig a nép fia bizonytalanságban várja sorsának eldőlését, s ember legyen, ha eltalálja, hogy melyik párthoz tartozik »ma«, s melyikhez viszi a »holnap«.

Pedig hát egyszerű az egész pártállás, csak őszintén kell elmondani.

A Deák-párt önérzetesen áll még mindig a régi 67-iki alapon: hét év története igazolta annak nagy horderejét: a Deák Ferenc által alkotott 67-iki egyezmény állami fennállásunk legerősebb oszlopa; csoda-e tehát, ha minden higgadt hazafi még erőteljesebben fogódzik bele, mint valaha.

A balpárt pedig se nem felejtett, se nem tanult semmit, még most is az ábrándoknak élvén »kancsal szemekkel, festett egekbe néz«; övé a »jövő« s a jelent csak arra nézi, hogy »kicsinyelje«.

E kettő között: ég és föld között függ, mint Mohamed koporsója a Ghiczy-párt: az égtől elvált, a föld nem akarja elfogadni.

Hogy ez a közviszonyokra kártékony helyzet hova fog kilyukadni, ez az, ami most foglalkoztatja az egyeseket úgy, mint az összes pártokat.

Pedig nem kellene nyomasztólag hatnia a közviszonyokra e helyzetnek egy percig sem, ha elfogultság nélkül bírálnák meg a pártok, hogy Ghiczy mit akar.

Ghiczy nem törekszik kormányra, neki a viszonyok megváltoztatása a fő célja; mert a mostani viszonyok között egyre megy, akár Szlávy, akár Tisza, akár ő tartja a kormányrudat.

A viszonyok megváltoztatása, azaz javítása a 67-iki, a Deák-párt által alkotott alapon - ez az ő programja röviden.

És ez követésre méltó program. Mert hogy a mostani állapotok nem jók, azt belátja pártkülönbség nélkül mindenki; rossz a közigazgatás, rossz karban áll pénzügyünk, vékony lábon áll hadseregünk, kereskedelmünk pang, s ez az örökös pártvajudás még azonfelül megköti a kormány kezeit, hogy célszerű hasznos törvények hozatala által gátját vesse anyagi és szellemi hanyatlásunknak. A legjobb, legüdvösebb intézkedéseket mintegy lopva kell keresztülcsempésznie, hogy a mindennek rossz oldalát kereső párt-taktika kicsinyes, néha önző célokból nyakát ne szegje a jóakaratnak.

Kétséget nem szenved tehát, hogy ezen segíteni kell.

Ezt akarja Ghiczy és lehetetlen, hogy ne akarja minden magyar!

Most már nézzük, miként gondolja ezt elérni. Tud-e módot kivezetni nemzetét a hinárból, melybe talán önhibájából is, de különösen a körülmények által nyomatva esett.

Ghiczy tud erre módot, egy csalhatatlan eszközt kulcsul ama lakathoz, mely egy szebb jövőt zár el előlünk. Ez az egyetlen eszköz az összetartás.

Ösmerjük el a 67-iki alapot és ne bolygassuk, hanem inkább ere támaszkodva, alkossunk egy nagy pártot, melynek menten minden érdektől, a haza java legyen »mindennapi kenyere« (de nem hogy eleméssze, hanem hogy dolgozzék érte).

Mesterséges, nehezen összetákolt, hivatalokkal összeédesgetett többséggel csak rendezett államokban lehet meglehetősen kormányozni: jól sehol. Nekünk egy nagy nemzeti többségre, egy középpártra van szükségünk, aminőt Ghiczy akar, melynek fedezete alatt nem lesz megkötve a kormány keze, hogy azt tegye, amit jónak és célszerűnek lát, nem lesz kénytelen szövetkezni, hogy saját fennállását biztosítsa nagy elvi áldozatok árán, mint eddig tette, önmagához nem méltó elemekkel, nem lesz kénytelen kímélni, mint eddig tette, senkit, hanem eltávolíthatván útjából mindazon anyagokat, amik akadályozzák haladásában - biztos kézzel nyitja meg nemzetünk előtt azon tért, melyen az igazi demokrácia a - munka osztogat jólétet egyeseknek, s egyesek jóléte hatalmat az államoknak.

Tehát teremteni egy nagy, a mostani tiszta Deák-pártnál kétszer nagyobb, vagy legalább az úgynevezett Deák-párthoz hasonló többséget: ez acél a legelsősorban. Azután következik a többi.

S dacára a nemes célnak, a férfias akaraterőnek, mellyel volt bátorsága szembeszállani a kezdeményezés és a feladat nehézségeivel, a Ghiczy-párt, mint említettem, még most is ott lebeg a nem mozduló két párt között, mint a Mohamed koporsója (Ő megmozdult a hegyhez, de a hegy nem akar hozzájőni): lebeg, dacára annak, hogy a jobboldal és Ghiczy között annyi különbség sincsen, amennyit újságba kiírni érdemes; lebeg, dacára annak, hogy a baloldal folyvást verdeste mellét, hogy ő így meg amúgy lelkesedik a reformokért, s kész áldozatra a közjólét érdekében, ha csakugyan áldozat tőle egyidőre zsebretenni a világverdeső körmönfont szóvirágokat, melyeket hellyel-hellyel megereszt a 67-iki kiegyezés ellen, - melynek szilárdságát leginkább a jelen szomorú csapásokkal teljes év indokolta, s legjobban megpecsételte maga Ghiczy Kálmán, midőn elfogadta anyagi és szellemi haladásunk kiindulópontjának.

Ezen merev pártállás okairól a jövő alkalommal.

ÁLLAMGAZDASÁG

Állam-kormányunk, mint nagybirtokos s az egész magyar korona területének tizenketted részét tevő földbirtokok tulajdonosa, rossz példával megyen előre a gazdálkodásban, mert mint egy közgazdasági szaklapban olvassuk, az összes állami földbirtokok tizenkét millió négyszázhatvanezer forint jövedelem mellett 9 747 000 forint kiadást okoztak s így a roppant földbirtokok után a tiszta jövedelem csak 2 713 000 forint. Ha így menne a gazdálkodás az egész ország területén, a mintegy 10 millió mezei gazdasággal foglalkozó honpolgárnak körülbelül 23 és fél millió forintból kellene szükségleteit fedezni s adóját fizetni, azaz fejenkint mintegy 3-4, szóval három-négy forintból évenkint.

S miben keressük indokát ennek a furcsa gazdálkodásnak? Ugyancsak az említett lap szerint a hivatalnokok sokaságában.

Ez a semmittevésben gyönyörüket találók s az élősdiek rendszere. Csekély kivétellel az összes államjavak bérbe advák, s az állam mégis egész seregét tartja a gazdasági hivatalnokoknak, akiknek minden dolguk abban áll, hogy a bérletekre felügyeljenek, s közbe-közbe a bérlőknél alkalmatlankodjanak. A bérlők természetesen iparkodnak jó lábon állni a hivatalnokokkal, minek szomorú következménye, hogy dacára a tetemes elengedéseknek, a haszonbér-hátralékok meghaladják a 8 millió forintot.

Ily gazdálkodás mellett, ha a rendszert nem változtatják, mindinkább bele leszünk sodorva a tátongó örvénybe, melyből aztán ki nem ránt semmiféle jóakarat, mert az örvény nem egyéb, mint az állambukás, s ami ezzel jár: az állam hitelének teljes tönkretétele.

Hasonlóan vagy még rosszabbul megy a gazdálkodás a bányákban, hol az 1872. évben a veszteség összege 848 000 forint. Az állami vasgyárak vesztesége pedig 786 111 ft., s ezek közül a diósgyőri vasgyár maga 1 millió 434 199 forintot nyel el az 1872. évben.

A pénzverésből se folyt be több jövedelem, mint 21 000 frt. A szénbányák vesztesége 96 562 ft. A sóbányákból pedig végül se nyereség, se veszteség.

Száraz, de mélyen elszomorító adatok ezek s méltán ajánlhatjuk a 21-es bizottság figyelmébe gyökeres orvoslás végett.

Az elmérgesült sebet, ha másképp nem gyógyul, ki szokták égetni.

3. sz., január 16.

A 21-ES BIZOTTSÁG

A nemzet tagadhatatlanul feszülten köti reményeit a 21 tagból álló, legnagyobb államférfiainkból alakult bizottsághoz, mely hivatva van megvizsgálni s rámutatni a sebre, mely anyagi úgy, mint szellemi életerőnket rohamosan süllyeszti egyre alább; rámutatni, hogy mi a baj, s mint lehet segíteni rajta.

Már eddig két ülést tartottak a mindkét ízben teljes számmal megjelent tagok; de az eredmény éppen semmi. A feladat sokkal óriásibbnak látszik., mintsem megoldásához hozzá mert volna egyszerre kezdeni valaki, hanem ősi szokás szerint kerülgetve a dolog velejét, mint a macska a forró kását, előbb még arról folyt a vita, hogy határoztassék meg a módozat, miként és mily alapon fogjon a bizottság a nagyfontosságú kérdés tárgyalásához. Természetesen az lett a határozat, hogy az országgyűlés kebeléből választott 21 tagú szűk bizottság válasszon megint a maga kebeléből még egy szűkebb, 5 tagból (Sennyey, gr. Lónyai-, Kerkápoly-, Csengery Antal- és Széll Kálmánból) álló bizottságot, mely összehasonlítván az állam jövedelmét annak elkerülhetetlen kiadásaival, mutassa ki egyszer már kézzel foghatólag tisztán, hogy mink van, azaz inkább: mink nincs.

Nem vagyunk ugyan barátai a sok hókuszpókusznak és a nagy fenekkanyarításnak, mert az idő drága és ki gyorsan segít, kétszeresen segít; mindamellett bizalommal nézünk a 21-es bizottság működése elé, mert már e két ülésben is volt alkalmunk tapasztalni, hogy a nagy horderejű célra ott összejött különböző párt-árnyalatok szegre akasztottak minden mellékes, önző pártérdeket, nemcsak tisztultabb politikai nézetekkel, hanem valódi meleg hazafisággal és lelkiismeretes komolysággal fogtak munkájukhoz, minek bizonyítására elég felhoznom, hogy még Sennyey és Zsedényi is a centralizációt tartják a baj egyik okának, és kiterjeszteni óhajtják minél szélesebbre az önkormányzatot, melyet az elmúlt hét év alatt ők igyekeztek leginkább megnyírbálni.

Egyébiránt addig is, míg a jóléti bizottság munkálkodásának eredménye előttünk feküdnék - ami nem egyhamar lesz -, szabad legyen elmondani tisztelt olvasóimnak nézetemet e tárgyban.

A mi bajunk nem a 67-iki kiegyezés, nem a közigazgatási rendszer, sem nem a centralizáció, hanem az, hogy nincs annyi jövedelmünk, mint kiadásunk.

Ez pedig olyan nagy baj, hogy akármit határoz is a 21-es bizottság, mégiscsak kétféleképpen lehet rajta segíteni. Vagy úgy, hogy megkevesbítjük kiadásainkat, vagy úgy, hogy megnöveljük jövedelmeinket.

Véleményem szerint tehát a 21-ek teendője az lenne, kimutatni: hol és mi módon takaríthatunk meg valamit: mert a másik eszköz a jövedelmek gyarapítása, amennyiben ez csak nagyobb adó behozatala által volna elérhető, szóba sem jöhet, miután az adó már most is olyan nagy, hogy fizetését a nép nem bírja.

Meg vagyok győződve azonban, hogy ezen is segít némileg a földadó szabályozásáról szóló, e napokban tárgyalás alá kerülő törvényjavaslat: bár ez sem mondható egészen tökéletesnek, mindamellett legalább igazságosan felosztja az adót, leveszi azok válláról a terhet, akik hibás eljárás, hamis bemondás sat. miatt másokért fizettek - és mintegy két millió hold, eddig az adó alól kimaradt földterület jövedelmével szaporítja az állam egyenes jövedelmét.

4. sz., január 23.

BUDAPEST, JANUÁR 23.

A közigazgatás javításáról lévén szó, mindenki belátta, hogy a megyék önkormányzatát szélesbíteni kell; még a legmegyeellenesebb emberek is megegyeztek ez egyben, de annál inkább tértek el a módozatokra nézve, miként lenne ez kivihető úgy, hogy ezáltal a felelős kormánnyal ne jöjjön surlódásba a megye.

És ettől lehet is félni. Ha a mai állapotjában hagyjuk a megyéket, akkor semmi hasznukat sem vesszük; mert hogy a kormány akaratának végrehajtó közegei legyenek a megyék, arra egy kissé lassú közegek, választott tisztviselőikkel és szabályozó közgyűléseikkel; hogy pedig önmaguk igazgassák, az éppen olyan lehetetlen, mintha a megkötött kezű embertől azt kívánnánk, hogy saját maga emelje a terhet.

Régi állapotjába sem állíthatjuk vissza a megyéket, mert azok olyan önálló hatáskörrel bírtak, hogy az egész országot nem lehetett tekintetni egyébnek, mint ötvenkét vármegye egyesülésének. Ilyen intézmény tehát valóságos botrány lenne az ország igazgatásáért is felelős kormánnyal szemben.

Szerény véleményem szerint itt is legcélravezetőbb lenne a középút.

Kiszélesíteni az önkormányzati jogot, hadd izgassa magát a megye függetlenül, de ne hozhasson statutumokat eljárási módjára vonatkozólag: eljárási módját határozza meg a miniszter, vagy az általa kinevezett közegek.

Legcélirányosabb lenne Csengery ebbeli nézeteit emelni érvényre, hogy a most egy ember (az alispán) kezében összpontosított hatalmat ki kell venni, s ehelyett átruházni egy felerészben választott, felerészben a kormány által kinevezett tagokból álló állandó kisebb testületre, melynek főnöke a főispán lenne.

Ezen intézmény nemcsak hogy gyökeresen átváltoztatná az egész megyei institúciót, hanem egyszersmind szerencsésen összeegyeztetné azt a felelős kormány elveivel.

És még azon felül messze kiható, s mindenesetre csak jó következményei lehetnének. Mert azonkívül, hogy a megyei jogszolgáltatás a nehézkes és érdekeltséget a közügyek iránt alig tanúsító, mindenféle elemekből összealakult megyei közgyűlésektől különválasztatnék - elérnénk egyúttal azt is, hogy a megye igazgatási hatalma szakértő, arra képzett emberek kezében lenne.

Annál is inkább figyelmet érdemel Csengery javaslata, mert ennek behozatala esetén nem kellene megválnunk azon jogtól, hogy a megyei tisztviselőket magunk válasszuk; ami fájdalmas lenne már azon kegyeletnél fogva is, mellyel a régi megye ezen sarkalatos intézménye iránt viseltetünk.

6. sz., február 6.

BUDAPEST, FEBRUÁR 6.

A jelen hét történetét a keleti vasút adósságainak rendezéséről szóló törvény képezte, mely előtt háttérbe szorult minden, még a 21-e bizottság tárgyalásai is. A sajtó és a nagyközönség, maga az országgyűlés feszült izgalommal várta a javaslat eldőlését, mert a jelenlegi kormány sorsa függött tőle, mely kormány, minthogy nincs megbízható támasza, minthogy egész politikai pártéletünk konfuziózus, minthogy az egész országgyűlés mint a megoldott kéve széthulló kalászai apró, jelentéktelen pártcsoportokra van szétoszolva - hogy nem tud, nem tudhat az igényekhez megfelelően kormányozni, az nagyon természetes. E nagy zűrzavarban járt híre, hogy új országgyűlés fog összehívatni, feloszlattatván e tehetetlenségében életerős parlamentté kifejlődni nem bíró, Bábel tornyát építő alsóház. Míg végre Magyarország tekintélyének megfelelőleg intéztetett el a törvényjavaslat, midőn elfogadtatott. Igaz, hogy különösen most, mikor legszegényebbek vagyunk, rosszul esik 17 millió ftig jótállni valakiért; de ha felvesszük azt, hogy ezen összeg csak előleg, mely a jövőben az ország javára bőven kamatozhat, s ha meggondoljuk, hogy ezen teher elvállalására kormányunknak - nem vitatom - lehet ügyetlen eljárása miatt, de erkölcsileg kötelezve vagyunk, s ha még hozzáadjuk azt, miszerint a fizetés megtagadása által - mint a szavát nem tartó hazug ember - az ország nemcsak belül, de határain kívül is minden hitelét eljátszotta volna, lehetetlen nem nyugodni bele, hogy ezen kérdés így és nem másképp lett elintézve.

Mindezekhez a javaslat megbukása esetén hozzájárult volna még azon zavar, mely a Szlávy-minisztérium lépésével érte volna az országot - mert gondolják meg azok az urak, kik a miniszterek bukását úgy veszik, mint valami látványos ingyen vígjátékot, hogy vannak pillanatok, mikor ez a játék nagyon veszélyes lehet, még ha másrészt előnyösnek látszik is. Szlávy után lehet, hogy Ghiczy következik, de lehet, hogy - Sennyey; mert zilált állapotban azé szokott lenni a hatalom, ki legjobban áll a résen.

Óhajtottuk volna ugyan - még egyszer visszatérve a vasútügyre -, ha elfogadtatik Ghiczy indítványa, a dolog tisztázása ügyében, mennyiben kötelez minket a társulat és mennyiben tartozunk azt kirántani a sárból, ki hibázott, mért hibázott és miben hibázott? Mert ha nem 17 milliót, hanem 17 frtot veszít is valaki kártyázás közben, legalább azt szereti róla tudni, hogy ki osztotta s milyen kártyán veszett el?

Az bizony nagyon vastag lenézés a közvélemény irányában, s hasonlít a falusi bíró számadásához: »jöttünk-mentünk: száz forint, ittunk-ettünk: száz forint, összesen: háromszáz forint.«

8. sz., február 20.

BUDAPEST, FEBRUÁR 20.

A miniszterválságról keringő hírek, melyek az olvasóközönséget napok óta foglalkoztatták, most kisebb mérvben terjesztetnek a hírlapok által. Úgy látszik, a dolog még nem érett meg egészen. A jobboldal, mely erkölcsileg majdnem tehetetlen, számszerint még mindig hatalmas, s így uralkodói előjogáról lemondani sem nem tud, sem nem akar. A kormányférfiak, kik az országgyűlési többségnek képviselői, legjobb akaratuk mellett sem hagyhatják oda a fényes, de kellemetlen miniszteri székeket mindaddig, míg a király bizalma mellettök szól. - Így tehát őfelsége Szt. Pétervárról való visszatéréseig ez ügy csendesen marad, hogy talán azután annál nagyobb hullámokat verjen. Másfelől a miniszterválság azért is bizonytalan, minthogy a jobboldal egyes töredékei tömörülni iparkodnak a nagy testtel, hogy közös erővel hassanak oda, miszerint a mostani miniszterek vagy megmaradjanak állásaikon, vagy a netán bekövetkező válság alkalmával ismét a jobboldalból kerüljön ki a kormány. Ha ez sikerül, akkor természetesen meghiúsulnak azok törekvései, kik a koalíció párthívei, kik ti. az összes pártárnyalatok vezérférfiaiból (Sennyey-, Lónyai-,- Széll Kálmán-, Ghyczy és Tiszából) álló erős többséggel rendelkező minisztérium által hiszik meggátolni az országgyűlés feloszlatásának szükségességét.

Pénzügyi állapotunk kiszámíthatatlan bajokba döntötte az államot, s okvetlenül gyökeres reformokra van szükségünk, de éppen azért a mostani országgyűlést feloszlatni nem lehet, minthogy csak az segíthet a bajon, ki annak okait ismeri. [......]

9. sz., február 26.

A HÉT TÖRTÉNETE

A leendő kormányról különféle hírek szárnyalnak a fővárosban. A koalíciót már kevesebben emlegetik. Tisza miniszterségét pedig éppen lehetetlenségnek tartják, hanem ahelyett újra a Lónyay miniszterelnöksége kezd előtérbe lépni. Állítólag tegnapelőtt mintegy 40-50 képviselő küldöttségileg kérdést is intézett hozzá, nem lesz-e hajlandó elfogadni a miniszterelnökséget, mire Lónyay igennel felelt volna. Ez lehet igaz is, nem is. Vannak, kik még tovább mennek és Bittót veszik a hír szárnyára. Honnan kapták ezt a valóban semmi alappal sem bíró újdonságot, isten a megmondhatója. Andrássy telegrafírozta Oroszországból? Kötve hisszük.

Annyi áll, hogy a király és Andrássy megérkezését epedve és türelmetlenül várják mindenütt azon hitben, hogy őfelsége és minisztere már kész tervet és egy jól kikombinált kabinet lajstromát hozzák zsebökben; míg ellenben a király és Andrássy talán azon reménnyel jönnek haza, hogy itt már a pártforrongások megérlelték nemcsak az új honboldogító irány embereit, hanem maga az irány is már tisztázva van, csak el kell indulni a kimutatott nyomon.

Attól lehet tartani, hogy újra csatlakozunk: mert mint látszik, a következő időszak sem lesz egyéb, mint személyváltozás a miniszteri padokon. Nem vagyunk barátjai a koalíciónak, de a jelen esetben mégis alighanem ez az egyedüli eszköz, mellyel nagy többséggel rendelkező s üdvös reformok, javítások felé halandó minisztériumot lehetne összehozni.

Nem vagyunk barátjai a koalíciónak, azért, mert nem hisszük, hogy nálunk, ahol államférfiaink nem tudnak diplomaták lenni s túltenni magukat némi, a magyar emberrel veleszületett önfejűségen még az apróbb dolgokban is, sokáig fennállhasson különböző pártok férfiaiból alakult kormány, belsejében kiütő surlódások nélkül, még úgy sem, ha a koalíciót az úgynevezett »vacsorapárt« értelmében vesszük is, hogy ti. csak azon pártok férfiai léphetnek kormányra, kik a 67-iki kiegyezést elfogadták.

Miután a hét történetéről írunk, meg kell említenünk, hogy nemcsak nekünk van bajunk, hanem másutt is. Angliában megbukott a Gladstone-kormány s helyébe Disraeli lépett (konzervatív), Ausztriában is kormányváltozást emlegetnek, s Hohenwart hír szerint már ki is szemelte magának az új minisztereket, a porosz országgyűlésen pedig sok bajt okoznak a Franciaországtól elvett két tartomány (Elszász és Lotharingia) francia érzelmű képviselői, kik lépten-nyomon tiltakoznak Poroszországbai beolvasztásuk ellen, s ingerlik a higgadt, békés vérű burkus parlamentet ahol csak alkalom nyílik. (A 18-iki német birodalmi gyűlésen történt viharos jelenetet lásd a »Mulattató«-ban, mivel a Néplapból helyszűke miatt kiszorult.)

Legújabb hír, hogy őfelsége újra utazni fog, mihelyt az ügyeket itthon némileg rendbe hozza. Ezúttal az olasz királynak, Viktor Emánuelnek adja vissza látogatását Rómában: ami két okból nagyfontosságú esemény; először mert őfelsége úgy tűnik fel ezen útja által, mint az európai béke apostola, kinek az egész emberiség hálával tartozik, s mert úgy látszik, egyszerre kettévágja azon kétértelmű ingadozást, mellyel a birodalom az ultramontanizmus- és a nemzetközi új fordulatokkal szemben, a gyengék semmitmondó kézdörzsölgetésével ide-oda lavírozott.

10. sz., március 6.

BUDAPEST, MÁRCIUS 6.

A válság még mindig tart. Annyi bizonyos még eddig csak, hogy a miniszterek a ma Pestre érkező királynak beadják lemondásukat. De hogy kik fogják őket követni, azt még eddig nem tudja senki. A tömérdek párt és azok különféle irányzatai mellett emberi ésszel alig lehet valamit előre kombinálni. A vacsorapárt (mintegy negyven ember) legtevékenyebben dolgozik a koalíció ellen, és Gorove, Horváth Boldizsár, de legkiváltképp Lónyai mellett, mit már csak azért is kárhoztatni kell, mert most, mikor egy szilárd, minden érdeket kielégítő kormány létrehozatala által a haza megmentése forog szóban, egyes személyeket igyekezni ráerőszakolni a nemzetre, több önérdeket mint hazafiúságot tanúsít. Ez az első eset, hogy előleges korteskedés útján akarnak bizonyos személyeket a király bizalmába csempészni, ami a parlamentarizmusnak semmi esetre sem válik díszére.

A Deák-párt egy része, s mondhatjuk: jobb része, még mindig bízik a koalícióban, s némely orgánumai, mint a »Pesti Napló« és az »Ung. Corr.«, bizonyosnak tekintik azt, habár biz annak nem igen lehet jövőt jósolni, mert az ellenzéki padokon is sok helyről ellenszenveznek a koalícióval. A balközép vezére Tisza Kálmán sem hajlandó - állítólag - abba belépni, de legkevésbé hajlandó átengedni őt a párt.

Legfontosabb jelensége a hétnek a baloldal célba vett csatlakozása a 48-as párttal, kik Kossuth egyik újabb levele folytán megkezdték egymás között a tárgyalásokat s bizonyosnak hiszik a tömörülést, melyet egy tervbe vett, Pestre összehívandó országos népgyűlés még jobban meg fog szilárdítani.

Mi magunk is, kik nem tartozunk a baloldalhoz, ez egyszer tanulhatnánk a baloldaltól, s siethetnénk megragadni az alkalmat, felejteni némi csekélyebb véleménykülönbséget, személyes nagyravágyást, abbahagyni a politikai bravúrstikliket, önfejűséget, párt-legénykedést, és kezet nyújtani egymásnak, hogy az összefogott kezek egy erős láncot képezzenek a haza teste körül.

Mert bizony nem tréfára való helyzetben vagyunk. Itt a példa, tanulhatunk belőle. Még fel sem száradt jól az a tinta, mellyel a 75 milliós kölcsönt aláírtuk, már megint egy új, hír szerint 16 millió ftos kölcsönről kell a kormánynak gondoskodnia, hogy ferde irányban haladó államgépezetünk fenn ne akadjon: annál is inkább, mert eddigi pénzkészletünk csak júniusig képes fedezni az állam napi kiadásait.

11. sz., március 13.

A HÉT TÖRTÉNETE

Őfelsége Budára érkezvén, 8-án Szlávy miniszterelnök beadta az összes minisztérium lemondását, melyet a király legmagasabb elhatározásával vonakodott eddig elfogadni, míg népe kívánalmait az új minisztérium alkotásával szemben meg nem hallgatja. S az történt, ami még soha eddig, hogy őfelsége magához híván 9-ére Sennyeyt az ókonzervatívok, Ghyczit a középpárt vezérét, Bittót a képviselőház elnökét, másnapra pedig Kerkápoly, Majláth Deák-párti államférfiakat és Tisza Kálmánt, a baloldal vezérét, hogy mindezek elmondván saját és pártjuk véleményét, külön audencián őfelségét ismertessék az ország bajával s az orvossággal, mellyel kigyógyítni reménylik.

Az uralkodó, ki mindnyájunk helyett gondolkozik és érez az ország sorsáról: még ezzel sem elégedett meg, hanem a beteg Deák Ferencet is meglátogatta, hogy az ő mindig bölcs véleményét most is meghallgassa - mielőtt határozna.

Hogy miről beszéltek, nem tudni, mert a felség egyedül, tanúk nélkül beszélt a haza bölcsével, s mondják, midőn elbúcsúzott tőle s kilépett az ajtón, meghatottság festekezett arcán.

Budapesten lázas nyugtalansággal néznek elébe a válság kifejlődésének s mohó rohamossággal kapkodják a lapokat, melyek azonban semmi bizonyosról nem írhatnak, s így a »Magyar Néplap« sem. E percben, midőn e sorokat írjuk a koalíció majdnem bizonyosnak látszik, véleményünk szerint, s Tisza és Ghiczy minisztersége kérdésen felülinek. Sennyeit, mondják, szinte bevonni kívánják az új kabinetbe, mégpedig a pénzügyi tárcával. Miniszterelnöknek Szlávy maradna meg. Arról is van szó, hogy Tisza Kálmán csupán a belügyi tárcára kész vállalkozni s némelyek már azt is tudni vélik, hogy Ghyczy Kálmán vallás- és közoktatásügyi miniszter leend.

Mi biztos kútforrásból állítjuk, hogy ez mind csak tapogatózás s eddigelé a fentebb elmondottak is csak találgatás - de a legtöbb alappal bíró találgatás.

Egypár nap múlva meghozza rá a király elhatározása a feleletet: hogy jól találgattunk-e?

Addig is kívánjuk, hogy azok, kik közel állanak a trónhoz, tanácsosai a királynak s azon helyzetben vannak, hogy egy nemzet kívánatait tolmácsolják, jól gondolják meg, mi a kötelességök, midőn az egyikről beszélnek a másiknak, s jól gondolják meg, hogy ha pártfogultságból s önzésből megrövidítik az egyiket, vétkeznek a másik ellen is...

12. sz., március 20.

BUDAPEST, MÁRCIUS 20.

Az alább közlöttekből láthatja az olvasó az alkudozások menetét az ide-oda kapkodás szomorú eredménytelenségével. Tisza Kálmán olyan föltételeket szabott a miniszteri tárca elfogadásához, aminőket kellett szabnia, hogy pártja előtt meg ne semmisítse magát, s amiket a Deák-pártnak nem lehetett elfogadni anélkül, hogy önmagát meg ne semmisítse önmaga előtt. Tisza Kálmán mintegy felhatalmazást akart kapni megváltoztatására a jelenlegi alapnak, melytől véleményünk szerint nemzetünk élete függ. E tárgyról elmélkedve fontos Lónyay grófnak Andrássyhoz intézett levele, melyben a 67-iki alap érintetlenségét felbolygatni leginkább azon okból rosszalja, nehogy a birodalom Lajtán-túli része is felbonthatónak kezdje azt tartani.

Egyébiránt ezek sokszor megvitatott dolgok már, s nem akarjuk vitatni: Tisza Kálmánnak-e vagy nekünk és Lónyay grófnak van-e igazunk az alapra nézve; ezúttal csak azt akarjuk konstatálni, hogy Tisza és Szlávy is helyesen cselekedett pártja szempontjából, midőn egyik sem mehetett túl azon a vonalon, melyen a pártelvek tilalomfája képez véghatárt.

Meghiúsulván a tágabb koalíció, Szlávy most egy szűkebb, a 67-iki kiegyezési alapon álló pártok vezéreiből összeillesztendő kormányt igyekezett létrehozni: de Ghiczy Kálmán szinte vonakodott miniszterséget elfogadni Tisza nélkül, s legkivált azon okból, mert állásának szilárdsága semminemű eszközökkel nem volna garantírozva azon irányban, melyet a szabadelvű reformok mezején kitűzött s mely irányban Magyarország hanyatló egzisztenciáját kiemelni reményli.

A miniszterelnök ezúttal a legutolsó eszközhöz folyamodott és Sennyey bárót kínálta meg miniszterséggel. Az is tagadó választ adott s annyira nem kívánt alkudozni e tárgyban, hogy a szerdán őt meglátogató miniszterelnököt betegség ürügye alatt magához sem bocsátotta.

Most tehát újra ott vagyunk, ahol voltunk. A méltán elkeseredett miniszterelnök újra benyújtotta az összes minisztérium lemondását, s azt őfelsége most már el is fogadta. Őfelsége egyáltalában szép jelét adta alkotmányos érzelmének ezen zavaros kérdésben, mely ki tudja, miként fog végződni: nem vágott eléje fejedelmi szavával a dolgok menetének, hanem hagyta működni a közvéleményt, mely azonban nem érlelt meg semmit.

13. sz., március 27.

BUDAPEST, MÁRCIUS 27.

Amit már hinni sem mertünk, az történt meg, midőn Ghyczy Kálmán váratlanul elfogadta Bittó elnöklete alatt a pénzügyi tárcát. Nagy áldozat volt tőle, minőt kevés ember volna képes meghozni a nemzetnek. Ghyczy Kálmán elhagyta pártját, melynek vezére volt, belépett oly minisztériumba, melynek tagjai elv-ellenesei, és vállalt olyan tárcát, melynek vezetésében még eddig minden államférfi elkoptatta magát és népszerűségét, és elvállalta csupán azért, mert mint ő maga mondja: látta, hogy még olyan ember sem akadt a pénzügyre, aki azt olyan rosszul fogná vezetni, mint ő. Elfogadta, kivált midőn őfelsége egyenesen hazafiságára hivatkozott, de oly föltétellel, hogy amennyiben közte és nézetellenes minisztertársai között nézetkülönbség merülne fel némely más természetű ügyekben, előre kijelenté úgy az uralkodónak, mint a nemzetnek, hogy csupán a pénzügyi dolgokért, nem pedig az összes minisztérium tetteiért vállal felelősséget. Ebből világos, hogy Ghyczy azáltal, miszerint a kormányba lépett, elvei valósításáról nem mondott le, hanem belátván az idők ránk nehezedő súlyos balkezét, egy darabig szegre akasztotta a küzdelem szerepét, s vállát nekivetette a roskadozó államépületnek, hogy ő is támogassa; mert igaza van az új miniszterelnöknek, hogy előbb teremtsünk pénzt, s akkor beszélhetünk csak jó politikáról.

Hogy sikerül-e Ghyczynek is jó pénzügyet teremtetni, az kérdés, mely ütközhetik lehetetlenségekbe is, de mely szerencsésen keresztül is vihető, mert Ghyczy kitűnő kapacitás volt a pénzügyekben mindég, s rendületlen becsületessége, vasszorgalma, nemes iparkodása s ismert takarékossága mindenesetre olyan tulajdonok, melyek sok jót ígérnek; de ha nem sikerül is az óriási feladat, mely a nemzet harmadik újjáteremtése lenne, annyit bizonyosan elérünk, hogy Ghyczy legalább kitanulmányozza a hibákat, amik elkövettettek, felfedi, amint ígérte, őszinteséggel a nemzet előtt minden fillérnek hovafordítását, szóval az egész helyzetet, nem fog eltitkolni sem jót, sem rosszat, mint azt elődei tették: az pénzügyi politikája az igazság és őszinteség politikája lesz - melyet lehetetlen minden magyarnak nem üdvözölni tiszta szívvel s szerencsét nem kívánni Ghiczy Kálmán nemes törekvéseihez.

Még mi is, kik vezérünket vesztettük benne, csak örülhetünk az olyan veszteségnek, mely a hazának bőven kamatoz egyebütt.

14. sz., április 3.

RÖVID SZEMLE

A politikában a válság lezajlott vihara után beállott a szélcsend. A ház eloszlott a húsvéti ünnepekre, a miniszterek pedig hozzáfogtak az új munkához, s a kohóban zajtalanul tüzesítik most a törvényjavaslatokat, mikkel a regeneráció után a házat meglepni szándékoznak. Még a hírlapok is visszatértek az üres szalmacséplés unalmas medrébe, s legtöbbje még most is a válság emlékein kérődzik. Legfontosabb esemény a 48-as párt beleolvadása a Mocsáry-féle közjogi ellenzékbe, de mely szinte nem sokat lendít, legalább egyelőre, az eseményeken. Nemsokára azonban beállnak az eseménydúsabb napok, ti. midőn a költségvetés megállapítása tekintetéből összeül a delegáció. Óhajtandó volna, hogy ez alkalommal szigorúan megrostáljon a delegáció minden tételt, s hol csak lehet, takarítást eszközöljön, mert bizony szegény emberek vagyunk az idén.

A BÉKEBÍRÁKRÓL

A 21-es bizottság kebeléből kiküldött 9-es albizottság bevégezte munkálatát, mely mindenesetre nagy horderejű, s igen sok helyen gondos szakavatottsággal jelöli ki ama intézményeket, miket célszerűsíteni, miket eltörülni, másokat viszont olcsóbbakká alakítani vagy helyettök újakat behozni lehetne.

De legfontosabb, amelyről ezúttal akarunk szólani, a törvényszékek kevesbítése és a békebírói intézmény behozatalának javaslatba tétele. Legfontosabb, mert az igazságszolgáltatás azon kapocs, mely az államot összetartja, s mely az állampolgár lételét, vagyonát biztosítja. Tehát legelsősorban is erre kell, hogy figyelmünket fordítsuk. A békebírói intézmény, melyet a bizottság javasol, papíroson jól veszi ki magát, hanem az életben nem válik be; két okból.

Először mert ingyen nem is fogunk ügyes békebírákat kapni, annál kevésbé, mert néhol az országban egész környékeken alig van egy-két ember, aki akár gyakorlati, akár némi elméleti ügyességgel bírna, habár apróbb ügyeknek is olyatén elintézésében, minőt az igazság géniusza követel, s minő elintézésben az állam, ki igazságszolgáltatási jogát bizonyos pontig a békebíró kezeibe tette le, megnyugodhatnék.

Azon odavetett vélemény, miszerint a békebíró úgyis csak apró-cseprő (bagatelle) ügyekben intézkedhet, szerintem helytelen: mert a vagyoni állapot fokozataihoz képest az összeg nominális értéke változik. Azaz: a szegény embernek van legtöbb 20-30 ftos ügye, s ezeknek az képviseli vagyonuk jelentékeny részét, mely fölött a bizottság javaslata szerint az ahhoz nem értő békebíró fogna dönteni.

Másodszor semmi sikerre nem vezethető azért, mert népünk természetében megvan az a rossz oldal, hogy bele nem nyugszik kötelességébe, s ha 15 fórum volna, rendesen 15 fórumon apellálná meg ügyét. Ezt a makacs ragaszkodást igaz vagy képzelt jussához nem szabad kifeledni a számításból; s ha aztán tekintetbe vesszük azt is, hogy a békebíró, mint ilyen, csak úgy és akkor ítélhet, ha a felek kimondandó ítéletébe előre beleegyeznek, bátran következtetjük, hogy a békebíráskodás nem emelkedik nagyobb jelentőségre, mint az eddigi községi bíráskodás, és sem a pörök, s következésképp sem a királyi bírák célbavett apasztását nem eredményezné.

Sokkal életrevalóbb eszméje a bizottságnak az, hogy a közigazgatási járási tisztviselők ruháztassanak fel bizonyos ügyekre nézve, minők a tiszta követelések, a rendőri ügyek, de legkiváltképp a légiónyi becsületsértési pörökre nézve önálló hatáskörrel. Ez felényire apasztaná a bírák munkáját.

De ami véleményünk szerint a legkívánatosabb volna minden tekintetben, az: az ügymenet egyszerűsítése, illetve a mostani perrendtartás módosítása.

15. sz., április 10.

POLITIKAI SZEMLE

A politika mezeje megint üres. Ha az igazat meg kell vallani, egy hét óta semmi sem történt. Az ünnepeket mindenki, tehát még az államférfiak is arra használták, hogy pihenjenek, kivévén Ghiczyt, ki szorgalmasan dolgozik egy nagyobb munkálaton, mely az összeülendő országgyűlés előtt fel fogja tárni pénzügyi helyzetünket. Ziczy miniszter Fiumében, Trefort pedig az iskolák tanulmányozása céljából szinte a külföldön utazgat. De amennyiben a politikusok szája még sem lehet becsukva soha s valamiről okvetlenül kell beszélniök, annyiban képezi a közbeszélgetés tárgyát leginkább a király válasza és Andrássy Gyula körjegyzéke a pápához, mely őszentsége királyunkhoz intézett levelére és a püspökökhöz menesztett enciklikára küldetett feleletül.

A lapok, jóllehet sem az egyiknek, sem a másiknak tartalmát nem ösmerik, hinni szeretnék, hogy őfelsége levele határozott hangon van írva; mi népiesen azt jelenti, hogy a király odamondogatott a pápának. Mi az ellenkezőt gondoljuk s azt hisszük, hogy ez egyszer király őfelsége kicserélte magát Andrássyval s ő simítja el diplomatikus, finom és ildomos levelével, amit Andrássynak körjegyzékében szükséges volt kellő határozottsággal hangoztatnia, ha ugyan szükséges volt.

Mondják, hogy nemcsak őfelsége levele bír magánjelleggel, hanem Andrássy említett jegyzékének tartalma sem jön napvilágra s a »Veres könyv«-ben

Egyáltalán okunk van föltenni egyrészt Andrássy szabadelvűségéről, másrészt tapintatosságáról, hogy ez ügyben is úgy járt el, hogy a kecske is jóllakjék, meg a káposzta is megmaradjon.

Nem vagyunk barátai sem az olyan politikának, mely a katolicizmust merő divatos mániából, népszerűség-hajhászatból olyan kendőnek nézi, amibe beletörülheti a maga szennyét, de viszont nem vagyunk olyan katolicizmusnak sem barátai, mely gátló falat képez a szabadelvűség útjában.

A külügyminiszternek nem az a kötelessége, amint sokan hiszik, hogy a szabadelvűséget ráerőszakolja az állampolgárokra; hanem csak hogy annak útját egyengesse az állampolgárok előtt; sem pedig nem lehet feladata bármely egyház ügyeibe nyúlni, hogy azokat eltiporja egy más ügy kedveért, hanem hogy azokat annyira kiegyeztesse, hogy megférjenek egymás mellett.

De erről elég ennyi, annál is inkább, mert ez úgyis az osztrák sógorék dolga, kiknek mindig kell valami bajuknak lenni: e tekintetben csak a spanyolok által múlatnak felül, kikről szomorú hírek érkeztek. Mivel már évek óta nem bírják önönmagukat fölfalni az irtó belharcokban, most megint neki készülnek harapni a sokszor eldobott savanyú körtének, a királyságnak. Serrano köztársasági elnök hír szerint alkudozásba lépett a bécsi és berlini udvarokkal, Alfonz infans (főherceg) Izabella elűzött királyné fiának trónra emelése iránt. Izabella fia most 17 éves s Bécsben jár oskolába.

Figyelemre méltó még a kontinensen Rochefort (híres francia hírlapíró) menekülése száműzetése helyéről, honnan egy angol lobogót viselő hajó szállítá el. Az angol kormány azonban tagadja, hogy a hajó angol lett volna, s erősen bizonygatja, miszerint francia volt s az angol zászlót jogtalanul viselte. A francia kormány pedig nem akarja elhinni s emiatt komoly jegyzéket is menesztett Angliába azon stílben, hogy az angol kormány szántszándékosan szöktette el Rochefort-t, kitől rossz lelkiismeretök úgy fél, mint az ördög a tömjénfüsttől. Különben el lehet várni, hogy ebből a szellemi verekedésből nem lesz igazi hajbakapás, annak dacára sem, hogy az angol válaszjegyzéket drukkolva várják Mac-Mahonék. Hanem azért a nagy baj mégis megvan. Rochefort veszélyes ellenség bármely világrészben van is, ha szabad lábon van, a francia köztársaság mai alacsonylelkű intézői számára.

16. sz., április 17.

A MEGYÉKRŐL

A húsvét utáni ülésszak kell hogy a munka és nem a meddő viták kezdete legyen. Tömérdek a dolgozni való. Irtózatos azon mulasztások száma és minősége, miket kormányférfiaink és az országgyűlés elkövettek. Egyik jól értesült helyi lap megbotránkozva írja le az ország pénzügyeinek helyzetét Kerkápoly alatt, amint az most kitűnt, miután Ghiczy pénzügyminiszter az azelőtti helyzetet is tanulmányozta, hogy az ezutáninak irányt adhasson. Sokszor úgy állt már az ország, hogy csak három napra fedezhette szükségeit. Ilyen helyzetben aztán Kerkápolyi kénytelen volt mindenféleképp okoskodni, hogy az ország életét napról napra tengesse, s ezen okoskodásban annyira bebonyolította az ügyeket, hogy ember legyen, aki kimászik a zavarból. Lehet, hogy Ghiczy az az ember. De nemcsak Kerkápolyi után maradt ilyen rendetlenség, hanem Tisza Lajos után is. A mostani miniszter, Zichy olyan aktákra akadt, mik még 1870-ben lettek elintézve vagy szentesítve a király által, és még a mai napig is ott ette őket a por; mit még lesöpörgetni sem értek rá, de nem dologkerülésből, mert a minisztérium tisztviselői, s ezt egyáltaljában el lehet az egész ország közigazgatási közegeiről mondani, eleget dolgoztak és dolgoznak, csakhogy fájdalom a rendszer olyan rossz, hogy munkájoknak nemcsak hogy látszatja nincs, hanem teljességgel inkább rossz, mint jó hatása van elannyira, hogy némely esetekben bízvást el lehet mondani azt a tréfás közmondást, amit Angliában alkalmaznak a szorosan magokat az alkotmányhoz tartó királyokra: az alkotmányos király nem tesz semmi rosszat, mert semmit sem tesz.

Tehát a rendszer az, mely közigazgatásunkat s ezzel együtt az egész államgépezetet megzsibbasztja, az államgépezet küllőibe fogódzik s gátolja forgásában. A rendőri igazgatás botrányos, az államutak iszonyú költekezések dacára is végképp rosszak, az adóbehajtás annyira lassú és bizonytalan, hogy az állam ezen kétségkívül főjövedelmére számítani biztosan nem lehet, a népnevelés az önálló tanfelügyelőségek alatt nevetséges lábon áll, s még maga a törvénykezés is egyike a legutolsóknak Európában. Csak néhány nap óta is a sajtóvétségekre a lehető legnagyobb hatáskörrel felruházott esküdtszéki intézmény olyan két bakot lőtt, minőre csak Franciaországból emlékszünk, midőn másfél év előtt egy orgyilkost felmentettek azon indokból, mert a meggyilkolt porosz születésű volt. E két botrányos ítélet az, mit a kassai és a pozsonyi esküdtszékek hoztak (az utóbbit a Nyitra megyei tisztikar Simonyi Iván szerkesztő elleni ügyében).

A mai naptól fogva senki sem kételkedhet többé rajta, hogy a mi népünk nincs még megérve bizonyos más nemzeteknél nagy szolgálatot tevő, de a mi műveltségünket messze túlhaladó intézmények élvezésére. A fokonkénti, habár gyors haladásban is még senki sem kopott el, de az ugrásokban már nem egy embernek roppant meg a dereka. Haladjunk, ha lassan is, de biztosan, ez a mi elvünk, de ne ugráljunk divatból egyes előrehaladott nagy nemzetek után; mert az átugrott térnek mélység a neve. Már Montesquieu régen megmondta, hogy: a bölcs politika nemzedékek műve, kik mindennap egy lépést tesznek a célhoz, nem törekedve egy perc alatt egy ugrással érni oda.

Mainap már odajutottunk, hogy ezt belátjuk, és ez már magában is nagy nyereség, mert hisszük, hogy tettek fogják követni a belátást.

Az sem szenved kétséget, hogy ha új épületet akarunk vagy építeni vagy megszilárdítani, azt alulról kell kezdeni: s így az államháztartás célszerűsítésének előmozdítója is legelső esetben csak a megye lehet.

Erre nézve kívánjuk olvasóinkat egyelőre a 9-es bizottság munkálatával és terveivel megismertetni.

Ezen terv szerint a megyei főispánság megszűnik méltóság lenni, hanem sok képességet és nagy munkálkodást igénylő hivatallá lesz. A főispán a kormány által kinevezett feje lesz a megyének, ki többé nem lévén a felsőháznak tagja, a megye székhelyén lesz köteles lakni s vezetni a közigazgatást az állandó bizottság élén, melynek elnöke lesz. A 9-es bizottság terve szerint az állandó bizottmány helyét fogja pótolni a nehézkes közgyűlésnek apellatorium foruma lesz minden a megyénél felmerült ügynek. A tanfelügyelőség és az adóhivatal a megye fennhatósága alá helyeztetik s az adóbehajtás a községi közegek által a megye felelősségére fog eszközöltetni. Az iskolaszéki ügyek is az állandó bizottmányhoz lesznek föllebbezendők.

Hogy mint fogják ezt tudni összeegyeztetni egymással, arról a bizottság nem nyilatkozik részletesen. De reméljük, hogy erős akarat s egy kis praktikus életnézet hatalmas munkatársa lesz az országgyűlésnek, mely sohasem tehetett nemzetének oly hasznos szolgálatokat, mint most tehetne, ha félretéve a pártgyűlölséget, miniszteri helyeslő vagy haragos szemhunyorítást, baloldali ellentmondási viszketeget, csupán az ügyet tekintené, midőn az ügyről tanácskozik.

17. sz., április 24.

POLITIKAI SZEMLE

A lefolyt hét politikai medrében legtöbb vizet zavart a lapunk múlt számában is említett azon rendetlenség, melyet Kerkápolyi miniszter után találtak. Ez volt a hírlapok vezércikkeinek és a politizálási pletyka kedvenc, de szomorú tárgya. Már azon aggályos hír is keringett, hogy Ghyczy maga is lemondott a reményről, az ország pénzviszonyait jobb karba helyezni. S ezt leginkább konzervatív sennyeysták hirdették gúnyos és öntelt arccal. Ez azonban szerencsére nem igaz. Ghyczy nem vesztette el reményét a jövőre nézve, s nekünk sincs okunk elveszteni reményeinket Ghiczyre nézve. Mindenesetre nagy érdekeltséggel nézünk eléje működésének, s sokat helyezünk annak sikerüléséhez azon körülményre, milyen állást fog elfoglalni egy önálló magyar nemzeti bank létesítésének közóhajával szemben, mert csakugyan minden azt igazolta eddig, hogy önálló bank nélkül sohasem mehetünk semmire.

Az, hogy Ghyczy mindjárt kölcsönnel kezdi sivár pályáját, nem ok aggodalomra, mert hisz semmiből csak az isten volt képes teremteni a világot - s embertől emberfölöttit várni nem lehet.

Az országgyűlés a lefolyt napokban elfogadta a közjegyzőségről szóló javaslatot, melynek főbb pontjait már régebben ismertettük. Ennek letárgyalása után az ügyvédséget fogják szabályozni, amire szintén nagy a szükség, mivel e kaszt egy idő óta annyira elszaporodott, s annyit és sok olyat enged meg magának (tisztelet a kivételnek), ami éppen nem hivatásuk. A mai állapotában az ügyvédség úgy tűnik fel, mint a perlekedő felek lenyúzásának furfangos mestersége, s aki ügyvéd kezére kerül, már előre keresztet vet magára. A tárgyalásra kerülő javaslat fő irányelvei mindenekelőtt még jobban megnehezíteni az ügyvédek szaporodását azáltal, hogy több tanulmányt s kétévi gyakorlat helyett négy évit követel. Eszerint húsz teljes évig fog kelleni tanulni annak, ki ügyvédi pályára vetemedik. Másodszor meg lesz határozva, hogy egy törvényszék területén hány ügyvéd működhet, azon túl nem szabad többnek, mi által elérhető lesz, hogy amennyiben kevesebb lesz az ügyvéd, több lesz a pörük, minélfogva becsületes, egyenes úton is megélhetnek valamennyien, nem levén kénytelenek a szükség nyomása alatt szép hivatásukat ahelyett, hogy az emberek hasznára fordítanák, azok megkárosítására s kijátszására alkalmazni. Továbbá behozatik a törvényszéknél is a szóbeliség, mi által nemcsak sok időt gazdálkodik meg az igazságszolgáltatás, hanem a pör is gyorsabban dől el, és végül, ami szinte fontos és felette kívánatos, az ügyvédi díjakra tarifa állíttatik fel, nehogy a felek tájékozatlansága ki legyen téve, amint az napirenden van, lelkiismeretlen zsarolásoknak.

A delegáció is e héten jött össze, hogy a jövő évi költségvetést megbírálja; őfelsége, ki már azóta vissza is utazott Bécsbe, kifejezte abbeli reményét, hogy az állam érdekében mindent megtesznek, amit a hazafiság és ésszerűség megkíván.

Az állam legnagyobb érdeke most a takarékosság. Ezt hangoztatjuk mi is és az egész ország.

De ez alatt sem mi, sem az ország nem értheti azt, hogy fösvénykedjünk a közügy és jövendőnk rovására, de értjük alatta azt az ésszerű takarékosságot, mely meg tudja különböztetni, mi szükséges és mi fölösleges, mely ott nem kíméli a nagy összeget, hol az válik hasznára, ha nem kíméli, de ahol kára nélkül nélkülözhet, ott még a garast is óvakodva adja ki.

18. sz., május 1.

POLITIKAI SZEMLE

Az országgyűlés bizottságai most egy felette fontos tárgyról, »a képviselőválasztási törvény kijavításáról« tanácskoznak, s maholnap az országgyűlésen is erről lesz szó. Az alkotmányos államéletben a legnagyobb horderejű kérdések egyike kétségtelenül ez. Mert sok, majdnem minden attól függ, miként választja a nép azokat, kik a törvényhozásban képviselik. A magyarországi pártok között ez a kérdés olyan, mint a taplóba dobott égő üszög, egyszerre meggyújtja a pártviták kanócát. El lehetünk készülve ismét zajos jelenetekre, miket csak ritkán a meggyőződés, gyakrabban a divatos népszerűséghajhászat idéz fel. Tökéletesen meg vagyunk róla győződve, hogy a legdemokratikusabb, legszebb elv az lenne, ha minden ember szavazhatna képviselőjére, s ezáltal minden parányi élőlénye az országnak részt vehetne a törvényhozásban. De vajon elérhető volna-e ez Magyarországon, hol mint tudva van, a kevés válogatott választók sem bizonyultak olyanoknak, kik meggyőződésük szerint, az igazság s becsület sugallatából teljesítenék szavazási polgári kiváltságukat. Aki a múlt idők tapasztalatait meghányja s figyelembe veszi, az bizonyosan azt fogja mondani, hogy a választási alapnak nem szélesbítését, hanem szűkebbre szorítását kellene inkább eszközölni. Az azonban mindenesetre szükséges, hogy szorosan és világosabban, mint eddig volt, határozzák meg, ki a választó, nehogy az összeíró bizottságok ismét annyi igazságtalanságot kövessenek el a közügy rovására, mint eddig. A korteskedésnek is nem ártana végképp útját állani. Azt megnyugvással hallottuk, hogy a 48-iki törvény lesz az alap a választási törvény módosításában, illetve javításában, mert adja isten, hogy az igazán javítás legyen.

*

Mint a lapokból olvassuk, a miniszterek az utóbbi napokban gyakran megfordultak minisztertársuknál, Ghyczy Kálmán pénzügyminiszternél, ki őket különösen azért hívta magához, hogy velök együtt az egyes tárcák budget-jét részletesen és tüzetesen áttanulmányozza, s magának azon különböző pénzügyi kérdések állásáról alapos tájékoztatást szeretten, melyek az egyes tárcákkal kapcsolatban állanak. Ismervén a pénzügyminiszter úr páratlan szorgalmát, azon reményünket fejezhetjük ki: hogy a legközelebbi időben várható jelentése az ország pénzügyeinek állásáról minden tekintetben hiteles és alapos leend.

Mint értesültünk, tegnap este a Deák-klubban az önálló magyar bankról nyilatkozott, de nyilatkozatát, mely kétségkívül fontos lehetett, csak a jövő számban közölhetjük olvasóinkkal.

*

Az országgyűlést - mint a »Független Polgár« biztos forrásból értesül - még az ősszel feloszlatják. Ghyczy már túl akart adni rajta, - de budget nélkül kormányozni nem lehet s azért az apróbb igazságügyi dolgokon túlesvén beáll a nyári szünet, mely után a választási törvényjavaslatot és az 1875-iki budget-et tárgyalják, hogy azután a jövő választás céljából az országgyűlés föloszlattathassék.

19. sz., május 8.

POLITIKAI SZEMLE

A karlisták leveretése Spanyolországban a közelebbi napok legörvendetesebb eseménye, melynek minden szabadelvű ember örül. Serrano köztársasági elnök, ki, mint minden mutatja, a királyi koronát, már ti. a saját fején, nem találná demokratikus érzelmeivel összeférhetlennek, most diadalünnepet ül s bizony érdemes is rá, ha a spanyol nép ezen régi átkát, a karlistákat végképp elsöpri: ami most még jobban sikerülhet, mint előbb, mert új győzelme óta állása mind a nép, mind a hadsereg előtt szilárdult.

Saját külügyi politikánk úgy látszik ez idő szerint olyan békés, mint soha azelőtt. Tegnapelőtt a minisztertanácsban, mely őfelsége elnöklete alatt, Andrássy, Khun közös hadügy-, Holtzgethan közös pénzügyminiszter és Bittó miniszterelnök között tartatot, a tanácskozás a hadsereg létszámának leszállításáról folyt. A tanácskozás nem vezetett ugyan még eddig eredményre, mert Khun ellene volt a leszállításnak s legfeljebb nagyobb mérvű szabadságolásra s az újoncok későbbi behívására volt takarékosság kedvéért hajlandó: a határozat tehát ezúttal csak annyi volt, hogy majd máskor határoznak, de már abból a dologból, hogy a hadsereg leszállítása egyáltaljában szóba hozatott is, nagy biztosítékát látjuk annak, hogy Andrássy Ausztriának és Magyarországnak megszerezte - mire a legnagyobb szükség volt - a békét! És ez nagy diadal, de még nagyobb nyereség. Most, midőn alig néhány hét előtt az erős német birodalom Moltkéja sem mert egy fegyveres bakát sem leengedni a kiszabott óriási létszámról, mi a gyenge báránykák, erősebbeknek érezzük magunkat a hódítónál - és azok is vagyunk legalább erkölcsileg.

Én nem vitatom, le kell-e szállítani a hadsereget vagy se; mert tudom annak a közmondásnak igazságát: ha békét akarsz, háborúra készülj! - de mindamellett gondolkozzanak önök, excellenciás urak, akik az állam kerekét forgatják, s kik jól tudják, hogy a háborúviseléshez két dolog szükséges: először sok pénz és csak másodszor nagy hadsereg; azért »csak másodszor«, mert ahol sok pénz van, ott könnyű nagy hadsereget összeütni, de ahol nagy hadsereg van, ott nagyon nehéz valamit meggazdálkodni. Márpedig nekünk előbb gazdálkodnunk kell, ha háborúra akarunk készülni.

Ezt legyen szíves megfontolni Khun!

Az országgyűlésen legközelebb a középtanodákról szóló törvényjavaslat kerül tárgyalásra, melyet nagyjából tárgyalása után fogunk ismertetni. Addig is annyit, hogy nagy az agitáció nevelészeti körökben a görög nyelv és irodalom tanítása ellen.

KÉT MUNKÁSGYŰLÉS

Két munkásgyűlés tartatott e héten a fővárosban, mindkettő elég különös világot vetve munkásaink állapotára. A hétfői ülésre a Beleznay-kertben meglehetős nagy számmal gyűltek össze a munkások, s inkább csak afölött látszottak tanácskozni, hogy miként demonstráljanak, mint adják panaszaikat elő az illetékes helyen. Először is Essi András emelt szót s röviden előadta a munkások küldöttségének a belügyminiszternél történt fogadását. A küldöttség ugyanis Szapáry gróftól fölvilágosítást akart kérni a munkásegyesület föloszlatásának okai iránt, és belügyminiszter okul adta az alapszabályok áthágását és az egyesület agitátori működését, mit természetesen a küldöttség tagadott és ki is jelenté, hogy a belügyminiszternek nem híven referáltak. Szapáry gróf írásbeli előterjesztést kért a küldöttségtől, s ez előterjesztés meg is szavaztatott a gyűlésen, hanem a munkások itt nem álltak meg s ügyük védelmét a közjogi ellenzékre bízták, és el is határoztatott, hogy a május 17-iki országos ellenzéki gyűlésen tömegesen fognak résztvenni és határozati javaslatot terjesztenek majd a gyűlés elé. Ez tehát demonstráció akart lenni.

Sokkal fontosabb és szomorúbb volt a keddi munkásgyűlés, melyen 600 munkás vett részt, s innen tudtuk meg azon sajnálatos tényt, hogy 6.000 munkás van a fővárosban kenyér nélkül, és mindannyi belföldi. E munkások megbeszélték a nyomor ijesztő voltát, s méltán tettek keserű panaszokat amiatt, hogy a magyar hazában utoljára a magyar munkásnak adnak munkát. A budapesti gyárak tulajdonosai vagy üzletvezetői idegenek lévén, ezek idegen munkásokat hozatnak külföldről s a bennszülötteket mellőzik. Méltán kelthet megbotránkozást az, hogy a pesti légszeszgyárnál a munkát kereső magyarokat visszautasították, s ugyanakkor 16 poroszt vettek föl s újabban ismét írtak Németországba 41 munkásnak eljöveteleért. Nem kevésbé lázító az is, hogy a margitszigeti híd körül csak mostanában is vettek föl olaszokat, míg a magyarokat rendszeresen és következetesen visszautasítják. És így van ez a többi vállatoknál is. E magyar munkások tehát elhatározták, hogy felterjesztést intéznek a minisztériumhoz, s kérelmök odaterjed, hogy hatna a kormány a gyárosoknál oda, miszerint egyenlő minősítvényű munkások közül a bennszülötteknek adjanak elsőbbséget, hogy becsületes munkával itthon kereshessék meg mindennapi kenyerüket, melynek most híjával vannak. Reméljük, hogy a magyar munkásoknak ezen nem ok nélküli feljajdulása talán utat tör a kormánykörökben arra, hogy minisztereink figyelmét felhívja e társadalmi bajra, mely nem oly kisszerű, hogy csak mosolyoghassunk felette, mert megérdemli azon rossz szokásunk, hogy mieinket elhanyagoljuk s mindent külföldiekkel szeretünk csináltatni, az orvoslást. Az volt a baja minden eddigi kormányunknak, hogy befolyását és hatalmát nem használta fel a magyarság bármely alsó vagy felső osztályának erősítésére, és kicsinyelte a társadalmi úton kivívható eredményeket, holott szívóssággal vive ki a magyaroknak kedvezésben részesítését, mit bármily ország kormánya is megtenne saját hazájában, nem állanánk ott, hogy magyar munkások panaszkodjanak afelől, hogy magyarországi vállalatoknál az idegenek kapják el szájuk elől a kenyeret.

20. sz., május 15.

POLITIKAI SZEMLE

A tegnapelőtti országgyűlés ez év egyik legfontosabb s legeseménydúsabb ülése volt, amennyiben Bittó miniszterelnök érdekeltséggel várt nyilatkozatát ekkor tette Tisza Kálmán ezen kérdésére: mennyiben érvényesíti a kormány befolyását a közös költségek megállapításánál a kiadások leszállítására? Szegény Bittó! Mindjárt ilyen nehéz kérdéssel ütik agyon elnöki pályája kezdetén! Hiszen mindenki tudja, hogy a szegény magyar miniszterelnöknek vajmi kevés beleszólója van a német uraságok számlájába. Lehet is azokkal alkudni! Fizess, és punktum. A közös uraknál »szabott ár« uralkodik. De Bittó azért mégis derekasan kivágta magát. Őneki - azt mondja - van ugyan befolyása elég (Oh!) és azt használta is (?), de azért ami ott megszavaztatik, a közös minisztérium felelős a delegációnak - és mert az a felelős, ennélfogva eo ipso nem ő felelős; és mert nem ő a felelős, hát neki semmi köze hozzá, minélfogva egy mukkot sem fog szólani erről, mert: »ne szólj szám, nem fáj fejem.«

A miniszter úr ezen semmilyen válaszával nem volt megelégedve sem a középpárt, sem az ellenzék, sőt a jobboldal legnagyobb része is nagyon savanyú ábrázattal vette tudomásul, s ha nem unt volna annyira bele a miniszterbuktatásba, Bittó úr széke ma már ingadozva recsegne alatta.

A második fontos tény Ghyczy pénzügyminiszter beszéde. Amit ígért, beváltotta. Lefestette az ország helyzetét olyan élethíven, hogy aki e szomorú képre tekintett, majd kicsordult a könnye utána. De amily szomorú volt, éppen oly tanulságos, s amily tanulságos, éppen oly alapos volt azon előterjesztés. Ki van ezen beszédben, melynek közlését mai számunkban megkezdjük, mutatva, hogy anyagilag annyira tönkre vagyunk téve, miszerint a számtalan kölcsönök után is újra kölcsönhöz kell folyamodnunk, hogy legalább ideiglenesen magunkat fenntartani képesek lehessünk. Hogy a gyökeres orvoslás be fog-e következni, s még valaha jó vagy csak tűrhető lábra lesz-e állítva az ország pénzügyi helyzete, a jó isten tudja! Legalább egyelőre Ghyczy sem tud egyebet javasolni, mint a jövedelmet célszerűbben adóztatni meg s új adónemeket hozni be.

A jövedelemnek célszerűbb megadóztatása valóban kívánatos is, mert eddig is kiáltó igazságtalanság volt, hogy csak az ingatlan vagyon (a föld, ház) volt megadóztatva, míg a tőkepénzes alig fizetett valamit óriási jövedelmeitől. - Új adónemek behozatala azonban aligha szerencsés eszme Ghyczy Kálmántól.

E beszédre különben még többször is visszatérünk.

21. sz., május 22.

POLITIKAI SZEMLE

A képviselőház a 153 milliomos kölcsön második részéről szóló törvényt megszavazta.

Ezen ülés azért is fontos, mert szomorítóan bebizonyította, hogy nálunk még az országgyűlés sem bír tökéletes politikai érettséggel. Most bizonyosodott be az is, mit már oly sokszor kiemeltem e lapokban, hogy a képviselőket sem a józan ész, hanem mellékes érdekek, párttaktika és gyerekes könnyelműség vagy gondatlanság vezérli igen sokszor.

De lássuk magát a dolgot.

A kölcsön mint égető szükség olyanná vált, melynek célszerűségéről vitatkozni lehetetlen volt, vagy legalább fölösleges vitatkozni arról: kell-e annak az embernek pénz, vagy nem, ki üres kasszája felett azon töprenkedik, hogy min vesz egy betevő falat kenyeret? - S mégis e kölcsönt a ház nem egyhangúlag fogadta el. Még itt is pártoskodás, az ország életfenntartása kérdésében! Igazán szomorú dolog és szégyenletesen pirító még az a gondolat is, hogy mit fog tartani a nemzet képviseletéről, ha a következő okoskodást állítja fel:

Ha szükséges volt az ország életfenntartására a kölcsön, hogy merte azt akkor a függetlenségi párt  megtagadni? - Ha pedig nem volt szükséges a kölcsön, hogy merte azt a Deák-párt elpocsékolni? mert 76 millió nem tréfadolog!

Tehát egyik a kettő közül bizonyosan vétkes könnyelműséggel járt el. Jólesik konstatálnunk, hogy ez nem a Deák-párt volt.

De a Deák-párt sem járt el véleményünk szerint úgy, hogy a nemzet megelégedve lehetne vele. Ezúttal Tisza Kálmán indítványát, mely szerint azt óhajtotta, hogy a kölcsön egy része a nép adóképessé tételére fordíttassék, el nem fogadni indokolatlan malícia volt. Ezt saját pártunknak is vétkül róni fel elég függetlenek vagyunk.

Tisza indítványa helyes és időszerű volt; különösen azt méltányoljuk, amit a segélyösszeg kiosztására nézve javasol: hogy ti. ne olyanok között osztassék fel ezen általa kért 5 millió, kik aztán uzsorára adják ki a népnek - mint az eddig rendesen történt.

(Pénzintézeteknek kellene ez összeget elosztani, mik csak bizonyos kisebb összegekben adhatnák azt ki meghatározott körülmények közt levő telkes gazdáknak, már tudniillik, ha megszavazták volna az 5 milliót.)

De hogy a jobboldal el nem fogadta, még nem annyira csodálatos, ámbár az ok, hogy az előirányzott 76 és ˝ millió neki is szükséges, nem mutatja ki annak lehetetlenségét, hogy azonfelül még a nép javára ne kölcsönözhetett volna, miután úgyis szeret a milliókkal országgyűlésünk (különösen a delegációs része) hajigálkozni, bagatell 5 milliót. Erre nézve is hozott fel ugyan okot, de már az meg éppoly nevetséges, hogy egy falusi kupaktanács sem tartotta volna eszejárásához kompetensnek. A jobboldal ugyanis azért nem kölcsönöz 5 milliót a nép számára, mert az úgysem lenne - úgymond - elegendő.

De a »semmi«, az elegendő ugye?

Azonban, mint mondom, ez mégsem annyira csodálatos, mint azon igazán megmagyarázhatlan világbölcselem, hogy a 48-as párt, mely örökké a száján (úgy látszik csakis a száján) hordja a nép javát, nemcsak a kölcsönt, hanem a népnek szánt segélyösszeget sem szavazta meg.

Erre már nem tudunk mit szólni. Ítéljen a közvélemény, melynek apostolaivá tolakodtak fel.

22. sz., május 29.

POLITIKAI SZEMLE

Az apostolok szétoszlottak: a delegáció megitta a búcsúpoharat; szántszándékosan nem közöltük lapunkban a hosszas és unalmas tárgyalásokat, melyek az embernek csak a vérmérsékletét izgatják fel, mikor látja, hogy milyen könnyedén bánnak ott a milliókkal. A delegáció ez idő szerint befejezett működésére is, mint mindig, találó az a bibliai mondás: »és megosztozának vala az ő ruházatján.« Valóban úgy teszünk, mint a mesebeli ember, ki nem csak azt kötötte le az ördögnek, mije van, hanem amije lesz is. A jövő évi költségvetésből törültek ugyan imitt-amott egypár forintot, ott, ahol éppen nem kellett volna: a nevelést, de a nagy tételeknél ismét bőkezűséggel és lojalitásukkal hányták a hadügyminiszteri kielégíthetlen »Moloch« torkába az ország pénzét. Szinte megérzik minden szavazón, hogy titkon azt gondolta magában: »Úgysem az én pénzem; hadd menjen!«; pedig legalább az idén nem lett volna szabad így gondolkozni. És a dologban még a legszomorítóbb az, hogy csupán a magyar delegáció tett így, míg a német lelkiismeretes gondossággal és gazdálkodással törülgette ki a nélkülözhető tételeket. Mintha csak »truccra« szavazott volna nyakra-főre a magyar delegáció, kimutatni akarván nagy legénykedve gavalléros voltát a szegénységben megtört ország zsebéből.

Az összes baloldali, úgy mint jobboldali sajtó és közvélemény megbotránkozása kísérte ezen könnyelműséget.

Nem állíthatjuk, hogy a magyar delegációban is ne lettek volna olyanok, kik az ország sanyarú állapotát s a méltányosságot kiegyeztetni ne óhajtották volna, mint pl. Wahrmann, Széll Kálmán, Zsedényi s a t., de ezek jótékony befolyását egyszerűen leszavazták. S emiatt leginkább a felsőházi tagokat, a »mágnás kompániát« lehet okozni.

Valóban ilyenkor tűnik ki a delegáció intézményének, melyet, mint egy ízben magát kifejezte Bismarck, még ő is irigyel tőlünk, hallatlan célszerűtlensége. Mert ha már az nem volna is hiba, hogy a delegáció, mely legfontosabb érdekeinkről, pénzünkről határoz, senkinek sem felelős, még az országgyűlésnek sem: még akkor is elengedhetlen hiánya ez intézménynek, hogy szakképzetlen, dologhoz nem értő s a mívelt európai arisztokráciától végtelen messzeségben elmaradt mágnásainknak (tisztelet a kivételnek) azokban szerepet, sőt döntő befolyást ad.

Vagy a delegációt, vagy a felsőházat »brennelni« kell. Másképp meg nem élünk. Egyébiránt legjobb volna mégis mind a kettőt!

23. sz., június 5.

POLITIKAI SZEMLE

A választási törvény, mely a múlt országgyűlési ciklus alatt mint valami kísértő rém ütötte fel mindig fejét a képviselőházban, mely olyan szomorú s parlamentáris képzettségünkhöz nem méltó jeleneteket idézett fel, úgyhogy végre a kormány és Deák-párt is kénytelen volt a választási törvényjavaslatot mint valóságos »ne nyúlj hozzám-virágot« félretenni, hacsak a mindig virrasztó elkeseredettséget a baloldal részéről a legmagasabb fokig nem akarta felcsigázni - mondom: ez a félretett választási törvényjavaslat ma a Bittó-kormány alatt végre törvénnyé fog válni, mégpedig az ellenzék által is teljes megelégedéssel üdvözölt törvénnyé.

Hogyan történhetett ez? fogja kérdezni valaki. Egyszerű nagyon a dolog s nincs benne boszorkányság; a jelenlegi kormány csupán azt a taktikát használta ki, hogy ami nem volt benne szabadelvű, azt megváltoztatta szabadelvűre, s ma már oly javaslattal áll szemben a képviselőház, mely ha törvénnyé lesz, egyike lesz Európa e nemű legszabadelvűbb és talán legigazságosabb intézményeinek. Magával a javaslattal eléggé megismerkednek olvasóink magából a majdan elfogadott törvény szövegéből, egyelőre csupán annyit, hogy nemcsak a választási cenzus van benne igazságosabb mértékre hozva s a korteskedés lehetőleg elfojtva, hanem ami pedig az összes földkerekség választási törvényeinek jellemző hibája, a kormány eddig gyakorolt befolyásától a választásoknál saját magát kizárja.

A megrögzött ultra-Deák-párti sajtó fel is jajdult s öngyilkosságnak nevezi a kormány e javaslatát, mely lehetővé teszi, hogy a nép függetlenül a hatalomtól s kényszertől, szabadon adhasson kifejezést érzületének. Volt aki azt is mondta, hogy a kormány ezzel önmagának ásott sírt.

Mi nem tartjuk azt Deák-párti létünk dacára se, s azt hisszük, hogy a Bittó-kormány befolyását jobban megnövelte az, hogy a választásoknál nem fog befolyást gyakorolhatni, mint amennyire megnövelhette volna egy összeerőszakolt ingadozó többség - melyet a törvény hiányának fedezete alatt tákolt volna össze saját fedezetéül. Az önbizalom vonzó erő a bizalomra. Az pedig jele az önbizalomnak, hogy a Bittó-kormány végre egy ilyen hasznos és önzetlen törvénnyel biztosítja a polgárok legnyagobb horderejű jogait. Ez az első alapkő minden nemzet alkotmányában; ha ez jó és becsületes. Az építés jobb, korrektebb, és üdvösebb - ha ellenben a parlament alkotása is korruptált, ha már az sem hordja magán a nemzet akaratának tiszta bélyegét: akkor aztán »jó éjszakát« annak az alkotmánynak és országnak.

Mi, mint említém, bizton hisszük, hogy a Bittó-kormány e javaslattal nemcsak nem ásta meg önmaga sírját, hanem mintha »életeszenciát« ivott volna, sok időre biztosította magának minden szabadelvű magyar ember rokonszenvét; s ezáltal meghosszabbítá életét. De ha csalódnánk is és a Bittó-kormányt, talán a Deák-pártot is eltemetné vele együtt az új követválasztás, még azon majdnem lehetetlen esetben is vigasztaló volna az a tudat, hogy ez a nemzet tiszta, senki által rá nem tukmált akaratából történt, s hogy jobb a becsületes halál a dicstelen életnél.

A választási törvényjavaslat, mint értesülünk, még a jelen ülésszakban, tudniilik július elejéig válik törvénnyé, s annakidején mint elfogadott törvényt miheztartás és alkalmazkodás végett a »Magyar Néplap«-ban egész kiterjedésében közöljük. Úgyszinte júliusig keresztülvitetik még a középtanodai törvény is, melyről röviden szinte meg fogunk emlékezni.

A hét történetében nevezetes szerepet játszik még a Bittó-kormány egy másik érdemes és hasznos tette, a romániai vasút csatlakozási kérdésének, mellyel az államkölcsön is összefüggött s megkönnyített, szerencsés s nem várt sikerreli elintézése. Ezzel sokat nyertünk, s az eredményt Bittó erélyes fellépésének nem kis mértékben köszönhetjük. Denique - kis ember nagy bottal jár!

24. sz., június 12.

POLITIKAI SZEMLE

A választási törvényjavaslat előnyeiről a múlt számban szólottam, nyíltan kimondva, hogy íme ez az első korrekt törvény, mely 67 óta hozatott: de ezzel nem azt mondtam, hogy e javaslat már végképpen tökéletes. Vannak némi hibái, miket a képviselőháznak a tárgyaláskor kipótolnia kellene. Ezek közé tartozik különösen az, miszerint képviselőnek megválasztható minden honpolgár, ki csempészkedési, gyilkossági és rablási vizsgálat alatt nem áll. Ennyi az egész. Míg ellenben a választónak nagyobb kvalifikáció szükséges, mert ezeken felül még írni és olvasni tudni köteles, s 10 ft adó fizetésétől is föltételeztetik választói joga. Első pillanatra beláthatni, hogy az ésszerűtlenség, miszerint a választó nagyobb korlátok közé legyen szorítva, mint a megválasztandó, kinek jelen törvény szerint nem kell tudnia írni, olvasni sem, s nem kell fizetnie egy félkrajcár adót sem. Tehát képviselőnek bármily tudatlan, sőt tán őrült proletár is megválasztható.

A képviselői kvalifikációt már azért is szerettük volna pedig szigorúbb korlátok közé szorítani, mert eddig is élesen nyilatkozott azon szerencsétlenség, hogy a törvényhozói magas tiszt sokszor olyan egyénekre bízatik, kik arra észtehetségüknél, ismerethiányuknál, gyarlóságaiknál fogva nem alkalmasak, és nem ritkán olyanokra is, kik teljes vagyontalanságuk miatt nemcsak hogy nem elég függetlenek, hanem sokszor a ház méltósága- és tekintélyének rovására nemcsak törvényhozói magas hivatásukat, hanem személyes érdekeik által szorongattatva, saját emberi nemesebb céljaikat is szem elől tévesztik. Ennek indokolására elég felhozni azon szomorú adatot, hogy március hóban közel 30 képviselő napidíja volt lefoglalva. A többi szomorú adatokat, mikből okulhattunk volna, fel sem említem; mindenki jól tudja, hogy egy kis válogatás bizony nagyon helyén lenne, ha pirulni nem akarunk a külföld előtt.

*

Hazai hírek hiányában egypár külföldi esemény fekszik előttünk. A pápa betegségével élénken foglalkoznak a lapok; úgy látszik, őszentsége nagyon rosszul lehet, s a Vatikánban nagy a zavar. A porosz király az emsi fürdőbe készül. Franciaországban a választójoghoz megkívánható 25 éves életkort 21-re szállították. Rochefortot, ki Angliába menekült, az angol kormány vonakodik kiadni Franciaországnak. Spanyolországban pedig még mindig hencegnek a karlisták, de már ez csak a lépre került madár végső szárnyvergődése.

25. sz., június 19.

RÖVID SZEMLE

A »holt idény« közeledő alakja máris árnyékot vet s a semmittevés láblógázása máris kezdődik a politikai világban. Az államférfiúkat szétkergeti nemsokára a forróság: kit elszigetelt falusi birtokára, kit pedig árnyas fürdőkbe, fáradalmait kipihenni s új eszméket kölcsönözni, midőn már senki sem adhatja azokat, magától a nagy természettől, melyhez mindig visszatérünk. De a politikusok nyugalma is olyan, mint a nyúlé, alva is fülel és vigyáz fekhelyén: s nemegyszer történt már, hogy a legvilágrázóbb események éppen a forró kánikulában, melyet holt időszaknak nevezünk, főzettek ki a csendes fürdők lombdús pihenőkéin. Nagyhatalmak gyakran ott isszák meg a »bruderschaftot« a gyógyforrásból s nem ritkán ott koccannak össze, ahová pihenni tértek.

Az újságíró szemének tehát nem szabad megmozdulni figyelő állásából, hacsak szem elől nem akarja téveszteni emberét, s meg kell vigyáznia minden kicsinynek is látszó dolgot, mert nem tudja: nem-e az a legnagyobb események magva?

Éppen ez okból tulajdonít a sajtó is olyan nagy fontosságot Khun báró bukásának, melyet alábbi cikkben olvasóinkkal közlünk. Vagy talán azért is foglalkoznak vele olyan élénken, mert egyéb nevezetes nem történik.

A képviselőház ugyan együtt van még a nagy meleg dacára is, de csak ritkábban tart nyilvános ülést, míg az osztályokban szokott szorgalommal tárgyalják a képviselők a közérdekűnél közérdekűbb törvényjavaslatokat, miknek tárgyalási idejét azonban, úgy látszik, csak az ősz hozza meg.

EGY KELLEMETLEN ÚJSÁG

Báró Khun közös hadügyminiszter, ki becsületes, alkotmányérzelmű ember volt, s a hencegő osztrák hadügyminiszterek serege után valóságos áldás volt hatalmaskodáshoz hozzászokott lelkünknek e tevékeny és talpig derék ember az alkotmány korlátai között mozgó működése, miniszteri állásától őfelsége által váratlanul felmentetett. Ez képezi most a politikai körök élénk beszélgetési tárgyát. Hogy miért bukott meg?

Khun nem volt olyan ember, aminőnél jobbat mi magyarok nem kívánhatnánk, sőt inkább az utóbbi időkben sokszor meglátszott rajta, hogy honvédeinket nem nagyon szíveli, és mindamellett szomorú hírnek kell mégis Khun bukását mondanom: mert e változástól nincs okunk jobbat várni, hanem rosszabbat. Ez már a mi sorsunk. Utódjául báró Koller, Csehország eddigi kormányzója neveztetett ki, miután előbb ott a lázongó cseheket megfékezte. Koller, mint mondják, jó katona, de egyéb semmi, s sokan a magyar körökben máris aggódnak, hogy Koller úr lehet hű »császári ember«, de hogy bajosan lesz alkotmányos miniszter, mert ami a jó katonában erény, teszem azt a vak engedelmesség, az az alkotmányos miniszterben bűn.

Mások ellenben felhozzák mellette, hogy az alkotmányhű csehek nagyon megszerették, tehát következéskép »beválik« az alkotmányba.

Ez azonban nagyon keveset bizonyít alkotmányos érzelmei mellett. A csehek szeretete nem argumentum. Élénken emlékszem vissza egy régi tanáromra, kinek volt egy minden évben elmondott hasonlata, midőn történelmi magyarázatában az alkotmányról beszélt:

Az alkotmány olyan, mint a bunda, melyet ha fölvesznek a nemzetek, úgy is jó, ha leteszik, úgy sem árt.

A magyarnak is olyan az alkotmánya, mint a bunda, csakhogy mint a medve bundája, akiről ha leveszik a bundát, a bőrét is le kell nyúzni vele.

Khun bukásának okát sokan abban keresték, hogy a delegációk által sokat le hagyott faragtatni az előirányzott költségvetésből. Úgy? Tehát olyan hadügyminiszter kell, aki diktandó beszéljen a birodalom országgyűléseinek küldöttségével? Így aztán talán meg lesz szavazva a budget, de hova lesz az alkotmány? Mások ismét Albrecht főherceget mondják elmozdító tényezőjéül. Tudva van ugyanis, hogy a főherceggel nemegyszer ellenkezésbe jött a volt hadügyér katonai dolgok felett; habár a főherceg másként akarta néha, mindig ő győzött, nemegyszer hivatkozva rá, hogy ezt vagy amazt az alkotmányosság eszméje követeli.

Nagyon szomorú dolog lenne, ha elmozdítása azért történt, hogy a hadügyminiszteri székbe ezentúl olyan ember ültettessék, ki bár a főherceggel szemben is ne hivatkozhassék egy vagy más kérdésben az alkotmányra, melynek megtartása legszentebb kötelessége a minisztereknek s legszebb uralkodói dísze a királyoknak.

26. sz., június 27.

POLITIKAI SZEMLE

Azokban a sokszor megpanaszlott, de a mainál mégis talán jobb Bach-időkben történt, mikor még a Rákóczi-nóta hallatára majd kiszakadt a magyar ember lelke hüvelyéből, hogy egy bécsi államférfiúnak, kit a »Rákóczi« vérig bosszantott s módokon törte fejét, hogy a revolúciónak ezen veszedelmes magvát, mely a fülön keresztül csúszik be a szív fogékony termőföldjébe, beszüntethesse minden nagyobb surlódás nélkül, azt az eszközt tanácsolta egy másik, szinte irányadó barátja: »Meg kell rendelni, hogy minden cigány hivatalos kötelességének tartsa ezt muzsikálni reggeltől estig a közhelyeken legalább két hónapig, s jót állok érte: két hónap alatt annyira elutálják a magyarok kedvenc nótájukat, hogy a "Gotterhalte"-val is szívesen felcserélik.«

Majdnem úgy járt most a jobboldal.

Mióta Ghyczi belépett a minisztériumba, s végighangzott az országon a megdöbbenés és a magába szállás kiáltása, melyből mindenki megérthette, hogy az ország az anyagi magaslatról lefelé gurul, azóta - dicséretére legyen mondva fajunk hagyományos és a veszély idejét nemcsak megérző, de meg is értő józanságának - felhagyott a balpárt is meddő ellenkezésével, sőt inkább amennyire elvei árán tehette, még maga is támogatta vagy ha nem is, legalább cselekvésében nem gátolta a kormányt: mert érzi, hogy egész államépületünk - míg az isten jóvoltából valahogy meg nem erősödik - olyan, mint az enyvvel összeragasztott asztal, mely mellett csínyján, csendesen kell ülni, nehogy egy nehezebb lökéstől vagy rákönyökléstől összeroskadjon.

És íme a kormány is, mintha eddig csak truccból hajlott volna a pecsovics elvek felé, hogy azzal az ellenzéket bosszantsa - most egyszerre, mikor senki már nem is nagyon meri kívánni tőle, előáll és a baloldal szájíze szerinti javaslatokkal hódítja meg még Csernátonyt is, ki ugyan sohase hitte volna magáról, hogy ő még valaha a kormánnyal is szavazhasson.

Az egyik tetszésben részesült kormányjavaslatról, mely a képviselőválasztást szabályozza, már régebben emlékeztünk meg éspedig méltánylólag. Most szinte hasonlót kell mondanunk az »összeférhetetlenségi törvényről« is, mit tegnapelőtt kezdtek tárgyalni.

Az »összeférhetetlenséget« már régen hangoztatták nemcsak a hírlapok, hanem az ország közvéleménye is. Mert biz az »össze nem fért« a józan ésszel, hogy mint szolgálhat egy ember nemcsak két úrnak, de néha hatnak is. Aki miniszteri tanácsos és fizetést húz azért, hogy hivatalában dolgozzék reggeltől délutáni két óráig, azután húz még egy másik fizetést mint valamely bank tanácsosa, amiért 3-tól 5-ig az ülésbe megy, és húz harmadszor fizetést mint megint egy másik részvénytársulatnak alelnöke, amiért 5-től 7-ig van ismét elfoglalva, ezenfelül még öt-hat más társulatnak tagja, személyesen kezeli provinciális birtokainak legalább számadását, hozzávetve még azt az emberi gyengeséget, hogy talán még aludni és enni is szokott - bátran tehetjük fel azt a kérdést, hogy az ilyen képviselőnek aztán mikor van ideje az országgyűlésre menni s ott kötelessége szerint figyelemmel kísérni a törvényhozás működését, sőt abban esetleg részt is venni?

Ez lehetetlenség; akárhonnan, de valahonnan ingyen húzza fizetését.

De ha ettől eltekintünk - akkor is kárára van az országgyűlés tekintélyének az, hogy tagjai, ha valóban függetlenek bár s minden haszonlesésétől menten szavaznának is, mégsem látszanak függetleneknek (aminthogy nem is azok): mivel már magában is gyanús dolog, ha a kormány kinevezésétől függő tisztviselő a kormány mellett szavaz, vagy a pénzügyi vagy vasúti társulatok tisztviselői szavazatukkal az állam és saját társulatok között felmerült ügyben önmagukat pártolják: lehet, hogy tiszta meggyőződésből teszik... hanem hát hiába, minden kéz maga felé húz... s az emberek már a mai világban gyanakodók...

Ez okból csak tiszta szívünkből üdvözölhetjük ezen javaslatot, mely kimondja, hogy a képviselői állással semminemű, kormányi kinevezéstől függő hivatal össze nem fér, sem pedig semmi állás olyan magánintézeteknél sem, melyek az állammal számadási vagy bárminemű szorosabb viszonyban állanak.

Bármiként szépítsük is a dolgot, de erre valóban szükség volt, nemcsak azért, hogy némely képviselők egészen végletekig vitték a dolgot s öt-hat hivatal után is húzták a fizetést, sehol sem téve eleget kötelességüknek, míg a miniszteri hivatalnok-képviselők többnyire csak szavazni jártak illető hivatali főnökük rendeletére, s míg egy-egy, az államok piócázó pénztársulatnak egész raj tanácsosa terpeszkedett a képviselői padokon, honnan pedig nem volna szabad megszólalnia semmi szennyesebb indulatnak, haszonlesésének, hanem csupán a közvélemény és hazafiúi meggyőződés szeplőtlen tiszta hangjának.

No, de ezentúl nem így lesz, hacsak - mint minden törvényt - ezt is ki nem játssza a ravaszsággal párosult kapzsiság. Egyébiránt akármint lesz is, a törvény, minővel nem sok nemzet dicsekedhetik, megvan, és ez már magában véve is nagy vívmány. Nem helyeselhetjük azonban a szélsőbaliak túlzását, kik semminemű hivatalnoknak, még a miniszternek sem kívánták megadni a jogot, magát képviselővé választathatni. A túlzás, bármily szépen hangzik is, mindig helytelen és félszegségre vezet. Így ez esetnél is. Ha képviselőnek nem szabad mással foglalkoznia, csak a törvényhozói teendőkkel, az 5 ft napidíjon kívül semmi más jövedelme nincs, minélfogva az eredmény az lesz, hogy csak azok lehetnek majd képviselők, kiknek vagy nagy vagyonuk van, vagy pedig akik öt forintot más pályán nem bírnak megkeresni. Miáltal a középosztály, mely pedig a leghasznavehetőbb törvényhozókat nyújtja, mintegy le volna szorítva a képviselői állásról.

*

A polgári házasságról szóló törvényt Bittó szegre akasztotta, mi miatt úgy a bal-, mint a jobboldalon némi elégületlenség volt e héten észrevehető irányában, de éppen ez mutatja, hogy a polgári házasság íme már mennyire megérett kérdés, s hogy elhalasztani is csupán azon föltétellel akarták, ha Bittó megígéri, hogy még ez évben lehetővé teszi törvénnyé válnia.

27. sz., július 4.

POLITIKAI SZEMLE

Az orosz nagyherceg látogatása Bécsben olyan esemény, aminőről nem is álmodtunk. És ami ott történt, magunk sem tudjuk miért, de úgy látszik, nem fog javunkra szolgálni.

Bátran mondhatjuk, hogy a legközelebbi három-négy év (mióta Andrássy a külügyek minisztere) Magyarország derült korszakokban szegény történelmében fényes lapot képezett. Ha nem is úgy volt minden, amint azt hővérű hazafiságunk óhajtotta, de legalább megközelítette óhajtásunkat. Az Andrássy-korszak a magyar nemzet némi előtérbehelyezése volt s egy jövendő nagy magyar befolyás áthidalásának látszott.

Egy idő óta azonban, fájdalom, kezdjük érezni, hogy alighanem csalódtunk reményeinkben, s úgy tetszik nekünk, hogy Ausztria csak addig hagyott fel a magyar érdekek bosszantó mellőzésével, míg rokonszenvünkre szüksége volt. Most pedig miután Európa majd minden nagyhatalmával jó lábon lenni hiszi magát, úgy tesz, mint aki megint kezd nem törődni vele, hogy mint érzik magokat a magyarok. Sőt Andrássy államférfiúi befolyása is - adja isten, hogy rossz jósok legyünk - hanyatlóban látszik lenni.

Az országgyűlésen a választási törvényjavaslat tárgyaltatik folytatólagosan, s ellenzéki körökben nagyban agitálnak a titkos szavazat behozatala mellett. Mindenesetre az a legigazságosabb szűrője a közvéleménynek. Úgy látszik, elég viharos vita lesz még e tárgyban, mert sokan vannak már előre szólásra feljegyezve, s a balpártban megvan az a jó szokás, hogy ha a minisztérium a kisujját nyújtja, ő az egész markát akarja.

Fontos volt a főrendiház keddi ülése, hol a közjegyzőségről szóló törvény tárgyaltatott s hol gróf Keglevich Béla felszólalására határozatba ment, hogy hiteles okmány ne legyen szerkeszthető, csupán magyar nyelven. Más nyelvű szöveggel szerkesztett okmány bármily gondosan és pontosan legyen is kiállítva, csak másolatnak tekintessék. Pauler úr eléggé ellenezte e monumentális s becsületünkre váló határozatot, de hála Keglevich Béla kezdeményezésének és a főrendek ezúttal váratlanul nyilatkozott hazafiúságának - Pauler úr hiába erőlködött. Bizony illett is már a főrendeknek, hogy egyszer ők is megembereljék magukat.

28. sz., július 11.

BUDAPEST, JÚLIUS 10.

Az országgyűlés ülésszaka végéhez közelít, s képviselőink, mint a lomha kaszások, amit egész nap elmulasztottak, rohamos sietséggel igyekeznek az estével helyreütni, hogy a munkának mégis nyoma legyen, ha számot kell adni róla a nagy gazdának - a közvéleménynek.

Hja! csakhogy nálunk nem gazda a közvélemény, hanem csak jámbor, tehetetlen árendás, kit bolonddá lehet tenni, kit összevissza csókolunk szembe, de fel sem vesszük a háta mögött, kit úrnak hirdetünk úton-útfélen, de azért úgy bánunk vele, mint egy szolgával. De aztán neki is van néha egy kis pünkösdi királysága, egy-egy jó napja, amikor hízelgve szólunk hozzá, amikor ékes mondatokkal járulunk színe elé, lábaihoz rakva az ajándékokat, amiket »vívmánynak« mondunk előtte; öreg torzonborz arca kimosolyodik ilyenkor, ő elhisz nekünk mindent. Ilyen jó napja van a közvéleménynek országgyűlési ciklusok végén, követválasztás előtt, miniszterkrízis alatt stb.

Hát íme most is közeleg az az idő, mikor a hazaszállingózó képviselők megemlékeznek hosszú elhagyattatás után, hogy ő is egzisztál a világon, s bizony ezúttal rajta voltak, hogy valahogy ne üres kézzel menjenek elébe. Éjt-napot összetéve, eddigi munkájokat, mely olyan volt, mint a Luca széke, hogy csak egy darabkát szabad rajta naponkint faragni, mohó hirtelenséggel fércelték össze, hogy legalább soknak látszassék. S a cél el van érve. Négy sarkalatos, az ügyvédi rendtartásról, a közjegyzőségről, az összeférhetetlenségről és választásról szóló törvény van részint bevégezve, részint közel bevégzéséhez. A nemes választó atyafiaknak a vidéken bezzeg lesz mit hallani e jeles művekről, miknek megalkotásához természetesen oroszlánrészben járult az ő érdemes képök viselője is, ki ezt nem is fogja elmulasztani ékes orációkban tudtára adni azon népnek, melyet háta mögött fel sem vesz, de melyre nemsokára rá fog szorulni.

A négy törvény mindegyikét ismertettem már lapomban, ezúttal tehát semmi mondanivalóm róluk. Mind a négy haladás törvénykönyvünkben, s hogy mind a négynek üdvös következményei lehetnek, erős hitem.

Ezúttal csak a július 5-iki jelenetekhez (lásd országgyűlési tudósítások) kívánok nehány szót megjegyezni, hogy lássák azon általam már többször hangoztatott szomorú meggyőződésem újabb igazolását, hogy az alkotmányra még nem vagyunk megérve.

Képviselőink, ha pártfőnökök rájok nem parancsolják, hogy hová szavazzanak, nem bírnak megállani a saját lábukon. Hát akkor minek vannak ott, ha gondolkozni sem tudnak; vagy már oda jutunk, mint a rutének szűr-halinás képviselete, mely, ha a vezérök prüsszentett, ők is jónak látták testületileg prüsszenteni? Mert ha indokolt is lehet, hogy fontos országos nagy kérdésekben tömörülnek a pártok, a pártfegyelem összegyűjti az erőket, kiknek kötelességük a nagyobb rész véleményének feláldozni a sajátjukét, mert messze kiható következmények kívánják az egyéni vélemény ezen még ily esetben is csak alig jogosult alárendelését: mondom, ha ez még megengedhető is - de már borzasztón nevetséges, mikor olyan csip-csup kérdésnél, mint a zsidó-szeminárium mikénti felállítása, egy intelligens ország legintelligensebb testülete, komandószó nélkül fejét vesztve, nem képes akaratát kifejezni, hanem mint a vezető nélkül maradt birkanyáj megrekedve, összedugott fejjel áll meg, még habozó ösztönének sem mervén határozott kifejezést adni. - De ennél kisszerűbb és gyermekesebb Trefort vallásügyi miniszter vészes haragja, ki szentséges akaratát (ha ugyan volt akarata, mert mint az ínyenc a nagy »speiscetli«-ról, ő sem bírt a saját és a Tisza indítvány közül választani, e percben ide, más percben ismét oda hajolva) leszavaztatni látván, nagy mérgesen összecsapta írásait, mint a leckével felsült iskolásdiák, és - ezért meglakolsz, hitvány nemzet! - megírta lemondását. Ezer szerencsénk, hogy Ghiczy Kálmán testével fedte a nemzet ezen beközelgő romlását, kettészakítván a lemondó okmányt. Higgadtság, tisztelt uraim, kik a kormányon és a házban ülnek, mindenekfelett higgadtság!

Avagy látott már Trefort úr valaha olyan kormányférfit, ki az ilyen parányi ügy miatt képes hiúságból és érzékenységi affektációból kormányválságot idézni elő. Hiszen ha ilyen érzékenység is elég indok lenne, hogy valaki helyét, melyen szükségünk van rá, elhagyja, akkor maholnap már a miniszteri lemondásra elég alapul szolgálhat az is, hogy valamelyik őexcellenciájának, mikor prüsszentett, senki sem kívánta »kedves egészségére«.

29. sz., július 18.

RÖVID SZEMLE

Az izzadó országgyűlés, mely keményen el van határozva, addig el nem oszlani, míg a választási törvény minden paragrafusán át nem megy, annál kevésbé mondhatunk valami figyelemre méltót, mert rendesen úgy fogadtatik el minden egyes pont, mint az a miniszteri javaslatban foglaltatik. Lapunk szűk köre pedig legtöbbnyire ki nem terjeszkedhetvén a részletekre, csak a végeredményt van hivatva konstatálni.

Ezúttal tehát a külföldre irányozzuk olvasóink figyelmét, hol sok figyelemre méltó dolog történik. A porosz császár látogatását a bajor királynál pusztán udvariassági ténynek kell tekintenünk: de a fejedelmek találkozása, amiből pedig ez évben elég fog kijutni, mindig figyelemre méltó s legtöbbször következményekben gazdag esemény.

Jelenleg azonban legfontosabbnak tartjuk Albrecht főherceg oroszországi útját, s királynénk őfelsége tervbe vett látogatását Auguszta német császárnénál, mi az európai béke legbiztosabb jelének vehető, mert a két legmarkosabb hatalom (az orosz és porosz) barátsága Ausztria -Magyarország iránt egymás iránti barátságos érzelmeiknek is hévmérője.

A Bismarck elleni kissingeni merénylet elkövetője az összes európai sajtó szerint - mely ritka kivétellel egyformán szenved a mai kor divatos hóbortjában, mely a katolikus papság sok esetben okszerűtlen üldözésében keres virtust - a katolikus papok által lőn a gyilkosság véghezvitelére fanatizálva; de - mint egy berlini lap megjegyzi - a golyó, melyet a gyilkos Bismarck homlokának szánt, visszapattant és a papságot szívén találta Németországban.

És ebben van is valószínűség, s mi is azt hisszük, hogy ezen szerencsétlen esemény nagy fordulatot fog jelezni a világtörténelemben és szomorú eredményeket szülend az ultramontanizmusnak.

ÚJ BÜNTETŐ TÖRVÉNY

Az igazságügyminiszter, mint halljuk, még a jelen ülésszak berekesztése előtt a törvényhozás elé fogja terjeszteni az új büntetőtörvényjavaslat tervezetét a hozzácsatolt terjedelmes indokolás kíséretében. A munkálat mindkét része, értesülésünk szerint, már teljesen ki is van nyomtatva, s az igazságügyminiszter a törvénykezési körök egyik teljesen jogosult kívánságának tenne eleget, ha minél kevésbé késedelmeznék előterjesztésével. Csak ha a tervezet és indoklása még a képviselőház eloszlása előtt a nagyközönség kezeibe fog jutni; csak ha alkalom nyújtatik ezáltal a szakértőknek s általában az országos közvéleménynek, hogy a törvényhozás szünetelése alatt kellően nyilatkozhassék a tervezet egésze és részletei fölött, csakis azon esetben remélhetjük, hogy az országgyűlés hátralevő utolsó ülésszakában létre fog jönni a magyar büntetőkódex. Ellenkező esetben az egész mű még jóideig pusztán írott malaszt marad, s büntető jogszolgáltatásunk ezután is nélkülözni fogja az egyedül biztos alapot.

30. sz., július 25.

POLITIKAI SZEMLE

Aki most arra van kárhoztatva a végzet által, hogy országos képviselő, ha történetesen buzgó és kötelességének megfelelni kívánó ember is, bizonyosan szomorúan sóhajt fel: még csak a 12-ik §!

Bizony még csak a 12-ik szakaszánál van a választási törvényjavaslatnak már hetek óta a tanácskozó ház; pedig a törvény százhúsz szakaszból áll: képzelhetni tehát, ha annyi üres beszédet és annyi időt pazarol a többi szakaszokra is, mikor lesz keresztülhajtva a nagyfontosságú törvény, melynek letárgyalása előtt a képviselőház fel nem oszolhat.

Lehetetlen szigorú rosszallással nem illetnie a sajtónak ilyen körülmények közt azon kevés belátású képviselőket (a vád leginkább az ellenzéket illeti), kik csupán azért beszélnek órahosszat, hogy beszéljenek, s indítványokat nyújtanak be, mikről előre meg vannak győződve, miszerint el nem fogadtatnak, s teszik azt egyedül beszélési viszketegből, hiúságból, hogy nevök a lapokban kinyomassék beszédjökkel együtt, mint szemfényvesztő a figyelő választók számára, kik Magyarországon még mindig arról voltak híresek, hogy olcsón osztogatták a dicsőséget és bizalmat.

Ezek az urak okosabban tennék, ha személyes hiúságukat félretéve, időkímélés tekintetéből is csak ott szólalnának fel, hol valódi sérelmet látnak, s hol e felszólalásnak gyakorlati haszna - legalább lehetségesnek látszik. Így nemesebben felelnének meg képviselői hivatásuknak.

Midőn a parlamentáris higgadtságot ajánljuk s az agyonbeszélést mint olyat kárhoztatjuk, mely parlamentünk tekintélyébe kerülhet, mert a sok üres és alaptalan, mondhatni gyerekes beszéd már eddig is megnyirbálta nemcsak, ami igen szomorú, a külföld előtt, hanem ami még szomorúbb, önmagunk előtt is országgyűlésünk jó hírnevét, elannyira, hogy komoly tanácskozásokra már mi magunk sem hisszük magunkat képeseknek: mondom, midőn e feletti rosszalló nézetünket olvasóink előtt kifejezzük, korántsem azt értjük alatta, hogy csupa merő szerénységből s a sikertelenség félelme által okozott csüggedésből és bátortalanságból képviselőink ne merjék meggyőződésüket kimondani s szavukat felemelni, habár a biztató siker helyett kárhoztatással és kinevettetéssel kellene is szembe szállaniok - sőt inkább vannak esetek, hol szólania kell a képviselőnek s a törvényalkotás mérlegébe vetnie saját meggyőződését, mert legyen az bármily jelentéktelen is, könnyen ellenkező oldalra billentheti a serpenyőt, s mert ha a sok bába közt elvesz a gyerek - éppen úgy elvész az a nagy közönyösségben is.

A választási törvényen, melyről ezúttal veszélyünk, nem hiszünk ugyan sok változtatást keresztülvihetőnek, miután egyik szakasz a másikából foly, s a választási módozatról szóló fejezeten nem is igen szükséges érdemleges módosítás - de mindamellett van e törvényjavaslatban két intézkedés, melyet jó lesz komolyabb tanácskozás alá venni, s mellyel valószínűleg meg is fog gyűlni a kormány dolga.

Az egyik intézkedés az, mely kizárja azokat választási joguktól, kik adójukat teljesen ki nem fizették. A másik pedig, mely tiltja a képviselőjelöltnek a fennálló országos törvény ellen izgatni.

Mind a kettő helyes intézkedésnek látszik első pillanatra, mert míg az állami adók pontosabb beszolgáltatását célozza az egyik, addig a másik gátat vél szabni a törvény felburjánzó tiszteletlenségének. Ez a két baj megvan, az tagadhatlan, s mindkét baj olyan, mely sok egyéb bajunknak kútforrása: de nem bízom az orvosság őszintetésében, s úgy tetszik nekem, hogy e bajok orvoslása csak mellékes cél, s a főcél az, hogy a kormány magának kibúvó ajtót készítsen elő a visszaélésre.

Mert ha az adóhátralék révén igen sok neki nem tetsző választót ki fog törülhetni a lajstromokból, míg a törvény elleni izgatás ürügye alatt képviselőjelölteket minden, habár ártatlan mondásaikból is fegyvert kovácsolva ellenök, befogathat, megsemmisíthet.

Itt helyén látom, ha az országgyűlés komolyan és terjedelmesen is vitatja meg e két kérdést, melyeknek veszedelmes oldalát röviden kimutattam. Ez fontos, nagy horderejű dolog, s érdemes gondolkozni felette a többségnek és a kormánypártnak is, mert a megalkotott törvény szent és úgy lehet hosszúéletű: ami az ő kezökben izmos fegyver ma, holnap éppoly izmos fegyver lehet mások kezében ellenök.

Ez »hazárd« játék. A hazárd játék pedig biztos következtetés a bukásra.

31. sz., augusztus 1.

BUDAPEST, JÚLIUS 31.

Valahára!

A képviselőház, íme csodák csodája! a választási törvényjavaslat tárgyalásának befejezéséhez közelít: sőt többségről még egy olyan cselekedetet is írhatunk, mi keresztényi jámborságot és békülékenységet tanúsítana, ha a tisztes engedékenységi talár alól ki nem látszódnék a ravaszkodó rókaláb. Ezen látszólagos engedmény az, hogy elállt a 99-ig § tárgyalásától, melyről mint arról szólóról, hogy a képviselőjelöltnek választáskor a fennálló törvény ellen izgatnia nem szabad, már múlt számunkban is szólottunk, mégpedig rosszallólag; látszólagos pedig ezen engedmény azért, mert a többség korán észrevette, hogy az agyonbeszélés veszélye fenyegeti javaslatukat, minélfogva két rossz közül a kisebbet választván elengedte a 99-ik paragrafust a többi 119-ért.

Tehát a fegyver, értem az agyonbeszélés fegyvere, mely ellen a múlt számban annyira kifakadtunk, megint elsült és használt. Bebizonyult, hogy az mégis praktikus. De mi azért most sem vehetjük védelmünkbe, habár nincs szándékunk elhallgatni azon szomorító érzést sem, mely minden szabadelvű ember lelkébe utat talál, látván, hogy egy alkotmányos párt csak erőszakkal hagyja kezéből kicsavarni azon eszközöket miket a hazafiság és honszeretet háta mögött kovácsolt önzésből saját hatalma öregbítésére.

Odajutottunk, hogy megfordíthatjuk nagy Széchenyink biztató jelmondatát s kétségbeesetten gondolunk rá, amit még kimondani borzadunk: »Magyarország volt, de nem lesz«. És mégsem szállunk magunkba, hanem mint az öngyilkosságra elszánt kártyás, még az utolsó tételeket is megdöbbentő könnyelműséggel hányjuk arra kártyára, mely majd mindenünket elvitte.

Igen, most már világosan véljük látni, hol volt a hiba. A kormány mindent alárendelt önmagának. Nem arra volt számítva törvény és újítás, hogy a nemzet anyagi és szellemi erejét, hanem hogy a kormány erejét gyarapítsa az ellenzék ellen s hogy a 67-es egyességet megmentse. Hiszen a feladat jó volt és nemes eredetű is lehetett, de a gyakorlat megmutatta hogy azért, miszerint a 67-iki egyezményt megmentse, elvesztette a hazát.

Nagyon élhetetlen politika volt. Most már minek az eltört fazéknak a cifra fedő?

De hagyjuk ezt, s ne hagyjuk el még a reményt. Ahol már ezt is megszűnni engedik, ott a halál van. Ha a becsületesség és igazságossá politikája visszatér, erős meggyőződésem, még megélhetünk, mint magyarok e lábunk alul süllyedő földön, melyet apáink pora szentel.

Bár volna a nemzet egyetlen fül és szív. S én lennék az a hang, mely e fülbe és szívbe lopódzik, gyökeret ver; akkor én azt a tanácsot adnám: Itt van nem messze az új követválasztás, ne legyetek se jobb-, se balpártiak, válasszatok becsületes embereket, bármilyen elvekkel.

Más országok, ha tönkrejutnak, szomorúan sóhajtanak fel: pénz, pénz!

Mi még alább süllyedtünk, rajtunk nem segít már a pénz: nekünk becsületesség kell és igazságosság.

Csak ez a két dolog képes naggyá alkotni még Magyarországot, melynek utolsó haldokló szusszanását úgy lesik bizonyos »érdekrokonaink«, mint hektikus beteg halálát az osztályos atyafiak.

32. sz., augusztus 8.

BUDAPEST, AUGUSZTUS 7.

Az ülésszaknak vége van. A képviselők felvették napidíjukat és hazautaztak, édes megelégedéssel vivén magukkal ama nyári forróságot enyhítő gondolatot, hogy hát mégis csak nobilis szakasz az a »12«-ik. Az elszomorodott szívű baloldali szószólók, most már kikopván elokvenciájukkal a képviselőházból, reményeik horgonyát a felsőházba vetik, s lapokban, privát úton mérlegelik, vitatják, javasolják, proponálják ama módosításokat, miket a főrendiháznak tennie kellene a választási törvényjavaslaton.

Oh, boldog báránykák, kik még azt sem tudjátok, hogy a méltsás főrendiház nem szokott olyan módosítványokat tenni, melyek a ti szájízetekhez van mérve.

Bizonyos foka a könnyű gondolkozásnak és vérmességnek kell ahhoz, hogy valaki ilyesmire támaszkodjék, s az ilyen politikusról mindig az a budai öregúr ismerősöm jut eszembe, ki valahányszor veszély vagy baj fenyegeti az országot: mindig az Ázsiában létező, ezer év előtt ott szakadt magyaroktól várja a segedelmet.

Ha a főrendiház módosít, bizonyára nincs benne köszönet, óhajtjuk hát, hogy módosítás nélkül fogadja el a választási törvényjavaslatot is.

Mert ha a sajtó is azon kezd lovagolni elég botorul, hogy az elveszett fejsze ezen az úton kerüljön vissza nyelébe, könnyen megeshetik, hogy a nyelet is kiütik kezéből: s ha már egyéb bajt nem csinálhatnak is, már magában az is elég, hogy a választási törvényjavaslat ezen ciklus alatt nem válhatik törvénnyé, ha a főrendek csak félannyi ideig komédiáznak vele, mint a ház.

A legombolyított ülésszak végén, ahelyett, hogy a rendes szokás szerint visszapillantást vetnénk a múltba, mi szívesebben foglalkozunk a jövő ülésszakai pillantással, márcsak azért is, mert főleg ettől várjuk azon baj némi orvoslását, mely immáron égetőbbé vált a legsürgősebb reformkérdéseknél, s ez pénzügyi nyomorunk enyhítése.

Sok kurtapolitikus arra a kérdésre: hogy hát hol itt a segítség, azt szokta mondani: »majd beüt egy jó termés«.

Ezen állítás helyessége magától megdől, ha tekintetbe vesszük, hogy nálunk már nemcsak az a baj, hogy az állami adók nem folynak be, hanem az, miszerint a lehetőleg legnagyobb fokra felcsigázott adók sem képesek még távolról sem képezni az állam szükségleteit. Tehát első pillanatra belátjuk, hogy a jó termés legfeljebb az adók pontosabb befizetését eredményezheti, de az ország sanyarú állapotán segítenie lehetetlen.

Itt tehát nem a természettől, nem az istentől kell összetett kezekkel várni a jószerencsét és csodát, hanem magunknak, illetőleg a kormánynak kell tenni valamit.

A Bittó-Ghyczy-kabinetnek lesz ez kötelessége. Ők vállalkoztak e munkára, s e munka: mitől a magyar nemzet »lenni vagy nem lennije« látszik föltételezettnek.

Ez előtt nemcsak szabad, hanem kell is háttérbe szorulnia mindennek. Ez az én véleményem. Polgári házasság, megyekikerekítés s több efféle várhat, s ha a kormány csak ilyeneket akarna megoldani, akkor hazafiúi szent kötelessége a visszalépés: mert ez nem volna egyéb, mint hogy a haldokló betegről úgy gondoskodunk, miszerint orvosság helyett báli ruhát veszünk neki.

Kétségbevonhatlan tény, hogy a kormánynak eddig a folytonos ülésezés és interpellációkkali örökös zaklatás miatt nem volt ideje, hogy gondolkozzék, s előterjessze a módokat, mik a hínárból kihúznak, de íme most már itt az idő: most vagy soha!

33. sz., augusztus 14.

BUDAPEST, AUG. 14.,

A politikában eseménytelen hét. Bazaine megszökésén kívül a Szent Margitról, a spanyol körjegyzék, az angol parlamentet bezáró az eddigiek kaptafájára ütött trónbeszéd képeznek némi érdeket, de ezek is csak úgy tűnnek fel előttünk, magyarok előtt, minta kövér búzakeresztek alatt megmaradt kalászszálak.

Legfontosabb mindannyinál az, hogy el fogják-e Spanyolországban ösmerni az európai hatalmak a köztársaságot? Mely hatalmak csatlakoznak a karlistákhoz, melyek maradnak semlegesek s melyek veszik pártfogásukba a köztársaságot?

Bismarck e kérdésnél, úgy látszik, már megint trafikál, bár eddig semmi bizonyosat nem mondhatunk. A franciáktól is szép volt, hogy merték becsületök érdekében szavukat felemelni, miszerint távol van tőlük a gondolat is, a karlista mozgalmakat támogatni.

Nálunk sem történt semmi különös. A szerb pátriárkát őfelsége megerősítette, s az hivatalát el is foglalta. A miniszterek legnagyobb része Bécsben van. Andrássy Csehországba készül utazni a király kíséretében. Ez utazástól jó hatást várnak, s mindenesetre bizonyítja Andrássy népszerűségét az, hogy a csehek, habár tudják is, hogy őfelsége csupán Andrássy kíséretében - tehát az osztrák miniszterelnököt otthon hagyva - utazik a tartományba, egy hanggal sem zúgolódnak ellene; bezzeg ha őfelsége annakidején például Beusttal utazta volna be Magyarországot miniszterelnökünk mellőztével, mi milyen hetedhétországra szóló elégületlenséget mutattunk volna!

Csak mégis jámbor emberek a csehek!

A főrendiház módosításai is csak kisebb körben foglalkoztatják a kedélyeket, míg Szapáry belügyminiszter nem tudom biz én már hányadszor feltámasztott kísértetének, a megyekikerekítés kérdésének már oda sem hederít senki, mint a halva született gyermeknek.

34. sz., augusztus 22.

RÖVID SZEMLE

A spanyol kormány elösmertetett. Bismarcknak érdekében feküdt, hogy a köztársaságot elismerjék az európai kormányok, s íme akarata most is teljesült, s ezen győzelme után bízvást mondhatjuk, hogy ma Bismarck diktátora Európának.

Nem könnyű volt ezen feladat, mert ha vesszük, hogy a nagyhatalmak már természetöknél fogva is ellenszenvvel viseltetnek a respublikák ellen, ki nem feledve azon körülményt sem, hogy a karlisták, habár irtóztató kegyetlenségük miatt fellázad ellenök a nemesebb emberi indulat, zömét képezik a spanyoloknak és lelkesülnek a monarchikus zászlóért - mert lelkesedés nélkül oly szívós makacssággal s hellyel-hellyel sikerrel, pénz, hatalmi eszközök, várak, fegyvertárak nélkül lehetetlenség volna harcolni és magokat fenntartani -, mondom, ha csak e két nehézség legyőzése forogna is szóban, lehetetlen Bismarck lángelméje előtt fejet nem hajtanunk, kinek egy kimondott szavára siettek a hatalmak - habár némelyik sanyarú arccal - szentesíteni egy olyan kormányformát, melyről nem nézik azt, megvan-e vele az illető nemzet elégedve; elég nekik annyit tudniok, hogy Bismarcknak kedvére van.

Hazai esemény-krónikánk üres. Míg az országgyűlés, mely csupán október 2-án nyílik meg, összejő, addig az újságíróknak be kell elégedniök azon kevéssel is, mit a véletlen vagy valamely zűrzavaros ügy a fölszínre vet. Különben is a mai világban, mikor ami történik, az mind káros, majdnem az mondható a legjobb újságnak, ha egyáltalában semmi újság sincs.

A szerb patriarkát számos ékes toaszt közt beiktatták, őfelsége születésnapja s Szent István király ünnepe illő dísszel megtartatott, de valamely új lendülettel biztató esemény, mely vagy előbbre vagy hátrább vinne, nem történt.

A minisztériumokból kiszivárognak egyes hírek, hogy majd ezen, majd azon a törvényjavaslaton dolgoznak; ez azonban néha olyan »humbug« is szokott lenni, mint a Török József szakállnövesztő hagymája: azzal a különbséggel, hogy ez csakugyan megnöveszti a hiszékenyebb halandók reményeit mígnem aztán mikor már arra kerül a sor, hogy »lássuk a medvét«, a hideg valóság egyszerre letépi.

36. sz., szeptember 4.

POLITIKAI SZEMLE

Egész héten minden ember és minden lap ágyúkról diskurál, mintha csak háborúra készülnénk; pedig ugyancsak olyan békén vagyunk, mint az agyonütött ember. Csak egy kis ijedtség volt. Összehasonlíttatott a Krupp-féle porosz ágyú a mieinkkel, s kitűnt, hogy a mienk még távolról sem állja ki a sarat. Lett ijedtség, pedig inkább gyakorolhatna nevelő hatást az az irtózatos gyámoltalanság, miszerint arra, hogy ágyúink hasznavehetetlenségét egyszer valahára észrevegyük, a felixdorfi lőpróba kellett. Különben nem vesszük észre soha addig, míg megint valahol meg nem vernek. Csak a saját kárán tanul az osztrák-magyar. Oh jámborság, mennyei jámborság! hiszen én jóllehet sohasem láttam közelről még sem porosz, sem osztrák ágyút, már könyv nélkül meg mertem volna esküdni, hogy az osztráké csak Alvinczy-puska a poroszéhoz képest, s a magas szakértők csak most veszik azt észre, szörnyű ijedelemmel, egy közelgő háború eshetőségére. Hát érdemes is egy kis háborúért megijedni, különösen nekünk - kiknek már úgysem sok veszteni valója van ezen az árnyékvilágon, kiket már a tatár sem bír jobban kipusztítani, mint önönmagunk.

Bocsássák meg olvasóim, ha e dologról nem bírtam komolyan szólni, annak dacára, hogy minden szomorú tréfasága mellett van, illetve lesz egy komoly oldala is - a jövő évi költségvetésben. Tudniillik legalább is egynehány kerek millió forint új ágyúk öntésére.

Ezen biztató reményjetek után belügyeinkre térvén át, meg kell jegyeznünk, hogy eddig ugyan még nagyon könnyen fel lehet sorolni a kormány működését, tenni még nem tett sokat, de a biztatásból kijut elég.

A miniszterelnök e hó 10-én kerül haza s ekkor megkezdődnek az adójavaslatok s a költségvetési miniszteri tanácskozások.

A megyék rendezésének kérdése is megint előbbre van egy paraszthajszállal. Szapáry belügyminiszter ugyanis legközelebb egy körrendeletet bocsátott a megyékhez, melyben külön megkérdezi: mi módon óhajtanák ők magok, a megyék, területi rendezésüket. Ez úgy látszik inkább fog eredményre vezetni, s várható, hogy az e tárgyú új javaslat novemberben fog napvilágot látni, valamint a háziadó életbeléptetése is kilátásba helyeztetik a jövő évben.

A városi főispánság megszüntetéséről szóló törvényjavaslat is elkészült s az 1875-i belügyi költségvetés összeállításánál már a városi főispánság megszüntetésére tekintettel voltak, úgyhogy a javaslatnak az 1874. év végével életbe kellene lépnie. A városi főispánság megszüntetésével az állam évenként 70 ezer frt megtakarítást ér el.

37. sz., szeptember 11.

RÖVID SZEMLE

Őfelsége csehországi útja képezi a közbeszéd tárgyát. Jól fogadták, virágözönnel s őszintének mutatkozó hódolattal. Az előbbi csehekre rá sem lehetett ösmerni a mai mérsékelt csehekben. Őfelsége is szívélyesen vette a hódolatot, habár válaszában hatalmasan hangsúlyozta azt is, hogy az alkotmány szent s mint ilyen megérinthetlen, mitől sok görbe úton járni akaró cseh politikus prüszkölt. Különben az ilyen politikusok vére is kezd már, úgy látszik, kihűlni, mert látják, hogy a nemzet zöme kiegyezkedni óhajt. Adja isten, hogy ez minél előbb s minél sikeresebben történhessék meg.

Itthon még mindig »holt idény« van. A lapok egymással kapnak hajba tárgy hiányában. Egy ideig a honvédségi viszály és visszaélések foglalkoztatták, mit aztán a felixdorfi lőpróba s a katonai gyakorlatokról írt elmefuttatások szakítottak meg. Ma Ghyczy Kálmán pénzügyminiszter rendelkezése a legfigyelemreméltóbb esemény. Ghyczy ugyanis a pénzügyminisztérium hivatalnokai közül többeket elbocsátott, ellenkezőleg az eddig új miniszterek szokásával, kiknek az volt az első dolguk, mikor a miniszteri piros székbe kerültek, hogy minden hatodízigleni rokonságukat behozták magok mellé hivatalnoknak. Üdvözöljük Ghyczyt: a kezdeményezés dicsősége az övé; ámbár, mondom, ez csak szerény kezdeményezés, mert még neki is többeket lehetne elbocsátania, minisztertársai pedig pláne még csak rá sem gondolnak a létszám apasztására.

Igaz, hogy szomorú sorsa van az elbocsátott államhivatalnoknak s némileg igazságtalan eljárásnak vehetnők az államtól, ha nem volna tény, hogy ezen hivatalnokok nagyobb része folösleges, s hogy a megmaradt hivatalnokok fizetését fölemelni szükséges: szükséges azért, mert a legnagyobb része nem bír megélni a mai viszonyok közt csekély fizetésével, s gyakran a szükségtől nyomatva hivatalos kötelességét vagy éppen nem teljesíti vagy éppen visszaél azzal.

A fizetéseket pedig csak akkor lehet felemelni, ha a fölösleges szám elbocsáttatik, mert valamennyi fizetésének felemelését nem győzzük. Ennek előbb-utóbb be kell következni, tehát minél előbb, annál jobb.

KOSSUTH LEVELÉRŐL

Mikor az úgynevezett »függetlenségi párt« látta, hogy a maga emberségéből nem boldogul, keresett magának cégért, kinek neve alatt hívői számát szaporíthassa.

Azt hitte, hogy Kossuth Lajosban megtalálta amit keresett, mert hazánk e nagy fia egy levelében kijelentette, miképp »minden pártok között a függetlenségi párthoz áll legközelebb«... Meg is ütötték ezzel a levéllel a nagydobot, hirdetik boldog-boldogtalannak, hogy Kossuth Lajos az ő pártjukhoz állt.

Csakhogy a jó urak elfelejtik, hogy amit Kossuth írt, hogy ti. őhozzájuk érzi magát legközelebb, - még nem jelenti azt, hogy együtt érez ővelük; mert bizony Kossuth is csak azt mondja, hogy azért van közel ehhez a párthoz, mert ők a haza függetlenségét akarják, s ez az akarat már a nevükben is benne van.

Az igaz. Csak az a kérdés mármost, vajon egyedül a függetlenségi párt akarja-e igazán a haza függetlenségét? Erre pedig nagyon bajos volna felelni, - mert nincsen olyan magyar ember, ki hazáját függetlennek látni ne szeretné.

Kossuth Lajos azt hiszi, hogy Magyarország csak akkor lesz igazán független, ha megszüntetik a közös ügyeket.

Csakhogy Kossuth Lajos távol is az országtól nem ismeri a mi helyzetünket, a mi állásunkat, amelyik bizony 1848 óta nagyot változott.

Meggyőződött arról minden okos ember, hogy a közös ügyekkel csak úgy hamarjában szakítani nem lehet, - azt is tudja minden értelmes hazafi, hogy még 1848-ban is voltak közös ügyek, amiknek az elintézésére külön minisztert is nevezett ki a király. És mégis megvolt a mi alkotmányos függetlenségünk akkor is, s minden közös minisztere mellett mégis ezt az 1848-at akarja vissza a »függetlenségi párt», ki akarna hát a közös ügyekkel szakítani?

Panaszkodik Kossuth Lajos azon is, hogy rosszul mennek idehaza a dolgok. Az igaz, csakhogy ennek meg nem a közös ügy az oka, hanem azok az úri emberek, akik elrontották a magyar nemzet hitelét.

Ki vádolná ezért a közös ügyet? senki; valamint hogy nem vádolja senki az 1848-iki alkotmányos törvényeket a világosi gyásznapért. Egyiknek sincs a másikhoz köze. Itt is, ott is az emberek rontották el a dolgot.,

Mi alább közöljük az öreg száműzött levelét, szépen van megírva, tele hazaszeretettel, de hát fogja látni aki olvassa, hogy a jó öreg mindenütt a közös ügyet bántja, mikor az emberekben van csak a baj, s át fogja látni mindenki azt is, hogy a »függetlenségi párt« hiába lármázik, hiába dicsekszik, Kossuth Lajos csak közel áll hozzá, de nem tart vele.

Mi is közel állunk Kossuthhoz, mert mi is a haza függetlenségét akarjuk, de mi sem tartunk vele, mert a függetlenséget másképpen is el tudjuk képzelni, nemcsak az alkotmányos országgyűlés és a koronás király által szentesített és már 1867 előtt is megvolt közös ügyek rombadöntésével.

38. sz., szeptember 19.

RÖVID SZEMLE

Ghiczy Kálmán pénzügyminiszter felé fordul mai napság a közfigyelem: miután tőle várunk mindent, vele foglalkozunk legörömestebb; s még akkor is azt találgatjuk, hogy ő miben fáradozik, mikor egyáltaljában semmit sem cselekszik. Mint a beteg haldokló ember, aki még reményli az életet, félve s reményteljes aggállyal néz a mellé rendelt orvosra, arca redőiből, szeme állásából igyekezve kivenni annak gondolatait, melyek felfedik az élet vagy halál bizonyosságát.

És úgy látszik, ha lassan is, de megerősödhetünk. Chiczy takarékossága már eddig is szült üdvös, habár csak csekély eredményeket. A jövő évi deficit, mint hírlik, már csak 10 millió lesz, s harmadévre - szakemberek állításai szerint - Ghiczy rendszere folytán deficitünk negyedfél millióra szállna, ha ugyan a közös hadügyminiszter (azaz a delegáció) egy nagy keresztet nem csinál boldog reményeinken és számításunkon.

Ghiczy óta - a külföldön is emelkedett hitelünk, úgyhogy azóta negyedfél százalékkal emelkedett kölcsönünk a londoni börzén, a legutóbbi időkben, kivált aratás óta, az adók is meglehetősen folynak be, az államkassza sem üres egészem. Egyszóval szabadabban lélegzünk egy kicsit: s legalább annyit nyertünk, hogy van időnk helyreállítani zilált háztartásunkat: s akinek ideje van, s annak hasznossá fordításához akarattal és tehetséggel is rendelkezik, annak van élete is.

Az új 75 milliomos kölcsön ügye, melyből már Ghiczy előlegképp felvett 35 milliót, szinte szépen folyik. (A megszorult helyzetében fölvett 35 millióból még tekintélyes összeg van meg.) Azonban a föltételek még nincsenek megkötve a Rotschildokkal. Ghiczy ugyanis, mivel azóta a viszonyok kedvezőleg változtak ránk nézve, kissé olcsóbban akar a pénzhez jutni.

39. sz., szeptember 26.

SZEMLE

A vármegyékben erős hullámokat vet a területrendezés kérdése: a megyék sorba nyilatkoznak, hogy s mint akarnák ők területük rendezését. Persze, hogy úgy akarja valamennyi, mint az egyszeri cigány, ki arra a kérdésre: melegedni akar-e inkább vagy enni? - azt az élelmes választ adta, hogy »szalonnát pirítani«. A kormánykörök erősen reménylik ugyan, de én nehezen hiszem, hogy ezen ösztövér vármegyei óhajok szerint lehessen eredményhez jutni.

A sajtó s úgyszólván az egész ország értelmesebb része igazán és méltón van felháborodva azon »pech« miatt, mely törvényhozásunkat kíséri. A három évi tartamú országgyűlésnek íme már 3. szaka járt le és csak a negyedik szak van hátra; s ebből az időből annyi elharácsolódott kormánykrízisekkel, költségvitákkal, szószaporítással, közbeeső munkaszünetekkel, a munka rossz beosztásával, hogy alig juthatott nehány hónap gyümölcsöző munkára. S ez a nehány hónap is oly malőrösen használtatott föl, hogy közügyeink tarlójára pillantva szomorúan sóhajthatunk fel, hogy: »bizony rossz termésünk volt!«

Ennek oka egyrészt a kormány gyöngesége, másrészt a többszöri kormányválság, úgyszinte a rossz házszabályok.

Most azonban még egy ülésszak - háromnegyed év - áll előttünk, sietnünk kell. A kormánynak nemcsak azt kell tanulmányoznia, milyen sorrendben. Gyakran fontosabb dolog, mikor terjesszünk elő valamely törvényjavaslatot, mint hogy minő a törvényjavaslat. (Csak egy példányt említek. A zsidó emancipáció behozatalának célja az volt, hogy a zsidóság a nagy nemzettestbe észrevétlenül olvadjon be: igen, - de hogy ez eléressék, egyidejűleg be kellett volna hozni a polgári házasságot is. Egyik a másika nélkül veszedelmes lehet, de hasznos nem.) Sok teendőnk van, melyek közt legnevezetesebb az államháztartás súlyának helyreállítása; a polgári perrendtartás javítása, mert a mostani oly rossz, hogy az igazságszolgáltatás tetemesen szenved mellette, továbbá a kereskedelmi büntető, váltó és csődtörvény.

Ezeken felül még a sok félbeszakadt törvényjavaslat, minő az ügyvédi és közjegyzőségről szóló. A közjegyzőségek felállítását (amik meglehetős zsíros hivatalok lesznek) állítólag tavaszra várhatjuk: rossz nyelvek azonban (s hol ne volnának ilyen rossz nyelvek?) azt a gonoszságot rebesgetik, hogy a kormány a közjegyzők felállítását a jövő követválasztásra »korteskedési feladatoknak« hagyja meg.

Higgyük?

A PÉLDA RAGADÓS - DE RITKÁN

Ilyen ritkaságot van szerencsénk konstatálni.

Ghiczy kezdeményezése folytán a hivatalnokok leszállítására vonatkozólag már az igazságügyminiszter is nekidurálta magát s a folyó évi költségvetésnél határozatba ment, hogy a semmitőszék, legfőbb ítélőszék és a királyi tábla igen jelentékeny fogalmazó és segédfogalmazói létszáma lejjebb szállíttassék, mivel ezen igen jelentékeny létszám a körülmények által nincs indokolva. Ennek folytán már az év folyamában többen, kik az első folyamodású bíróságoknál megüresült állomásokért folyamodtak, ha a kellő képességet kimutatták, kineveztettek, másrészt pedig a megüresedett állomások be nem töltettek. A képviselők között levő jogászok ezen helyek beszüntetését különösen azon oknál fogva pártolták, mivel a fiatal erők igen egyhangú és sem a jogismeretet nem gyarapító, sem az ítélő tehetséget nem gyakorló perkivonati munkával foglalkoztak.

Azonkívül a méltóságos és nagyságos urak hivatalos állásaival járó kényelmet igen hamar elsajátították, úgyhogy általános azon meggyőződés, miszerint bírói pályára készülő fiatal ember sokkal helyesebb és kimerítőbb kiképzést nyer, ha törvényszéknél vagy járásbíróságnál mint jegyző vagy aljegyző működik és az ügyek menetét kezdettől fogva tanulja megismerni, mint a felsőbb bíróságoknál. Mivel az új ügyrendtartásban a perkivonatok is elesnek és a felsőbb bírák az eredetiek alapján kénytelenek lesznek a perekbe jól belemélyedni, az aprólékos teendőkre a jelenlegi fogalmazó személyzet egy negyedrésze több mint elégséges. Mint értesülünk, az illetők felhívattak, hogy az első bíróságoknál megnyílt állomásokra jelentkezzenek, mivel az el nem helyezhetők szabályszerű elbánás alá esnek. Mily fényűzéssel rendeztettek be fogalmazói személyzet tekintetében felsőbb bíróságaink, kitűnik azon körülményből, hogy az osztrák tartományokban, hol a törvényszékek igen sok adminisztratív teendőt végeznek, 9 főtörvényszéknél 182 bíró mellett összesen csak 21 jegyző és 11 gyakornok működik. Mégpedig mennyire kielégítő ezen csekély létszám működése!

40. sz., október 3.

BUDAPEST, OKTÓBER 2-ÁN

Amit már régebben említettünk mint óhajtandót, Ghiczy Kálmán új adójavaslatai már készen vannak fiókjában. Átnéztük futólagosan a (csak fővonásaiban) napvilágra jött munkálatokat s habár még teljes lehetetlenség azokról véleményt mondanunk, annyiról mégis teljesen meggyőződtünk, hogy ezen javaslatok folytán sokkal igazságosabban lesz felosztva az adó, mint eddig.

Leginkább óhajtjuk azonban, hogy különösen a tőke adóztassék meg: mert az még nem fizetett eddig semmit, annak dacára, hogy legkönnyebben fizethet s legnagyobb jövedelmet hajt. Tudjuk, hogy Ghiczy megadóztatja a tőkét, s e tekintetben is készen van már a tervezet; csak az a kérdés, hogy úgy adóztatja-e meg, hogy ezen adó alól a pénz-gesftelőknek kibújni ne lehessen? Mert ha már megengedi a törvény ezen piócáknak (tisztelet a kivételnek!), hogy a nép vérét zsarolják s az adófizető egyeseket büntetlenül koldusbotra juttassák, legalább adóztassa meg százhúsztól ezerig felmenő percenteket jövedelmező vagyonuk (tőkéjük) után, ha az alig 6 percent hasznot hajtó föld szinte nyög a rárótt állami és községi terhektől.

Mindenekfelett »igazságot«! Ez a sarkköve mindennek!

Tovább elmélkedve Ghiczy javaslatairól, lehetetlen észre nem vennünk már első pillanatra is, hogy ezen javaslatoknak mégsem főcélja az igazságos, arányos adófölosztás (mert ily célt vajmi keveset találhatnánk a még eddig köztudomásra jutott irányzatokban), hanem a fődolgot mellőzve, Ghiczy úr csak oda látszik törekedni, hogy az állam jövedelmeit növelje, hogy eredményeket produkálhasson; azzal nem törődik, mi úton? Ha van is aztán haszna az államnak ily mesterséges produkciókból, biz az csak látszólagos, legfeljebb a közvélemény félrevezetésre alkalmas, s eszünkbe juttatja már századikszor ama történeti tényt, midőn egy elnémított orosz cárnőnek festett falvakat és városokat mutogatott minisztere elpusztult országában.

Hát csak olyan festett falu lesz ez a javaslat is, annak dacára, hogy mégis igazságosabb a mostaninál, mely valódi barbár állapotokat teremtett úgy egyeseknek, mint az államnak.

Éppen azért meg kellene Ghiczynek változtatnia az egész rendszert, mely alapjában rossz, nem pedig meghagyva azt, csak a behajtást és kivetést (az állam érdekeit hajhászva) szabályozni, mely az államnak bizonyára többet fog jövedelmezni s emiatt egypár évvel tovább cipelheti szomorú életét, de az egyesek érdekeit s azoknak adófizetési képességét emelni korántsem fogja.

Pedig ez a fő!

Kár, hogy a kormány előtt ez csak mellékes dolog, mert szembeszökő eredményeket nem szül mindjárt melegiben. Pedig államférfiaink a közjó rovására mindig és minden áron ezt szomjuhozzák, s hogy nagy eredményeket mutathassanak fel, úgy tesznek, mint a földbérlők, kik egypár év alatt igyekeznek annak termőerejét kiszedni, azt tartva, hogy »aki utánam jő, hadd csukja be az ajtót«.

41. sz., október 10.

HOGY A KECSKE JÓLLAKJÉK S A KÁPOSZTA IS MEGMARADJON

Régen úgy vette ki már magát a régi zamatjában feleresztett megye és az újdonatúj parlamentáris kormány, mintha valakinek kékszínű dolmányába skarlátvörös fotót vetnének. Abban mindenki egyetértett, hogy e két különböző intézmény egymással szemben nemcsak össze nem passzol, hanem éppenséggel ellenkezik és farkasszemet néz egymással. Csak az volt az egyedüli baj az ellentétek kiegyengetésénél, hogy míg a megyeisták a felelős parlamenti kormányt kívánták idomítani a vármegye-rendszer korhadt karójához, addig a centralizáció barátai a felelős kormány kedveért végképp brennelni áhitozták a megyei önkormányzatot.

Szerencsére múlt télen a 9-es bizottság erre is kiterjeszté figyelmét, s egy meglehetősen célszerű munkálatot készített, mely ha nem hozza is teljesen szabályos összhangzásba a megyét a felelős kormányrendszerrel, legalább megegyezteti. - Különben talán az a legfőbb érdeme a munkálatnak, hogy nem vezet tökéletes összhangra, mert akkor nagy elégületlenséget okozott volna, miután a megye rovására lehetne csak egészen kielégítő, helyes és gyors közigazgatást teremtetni; márpedig a mi sajátszerű viszonyaink közt csak olyan, hogy a kecske is jóllakjék s a káposzta is megmaradjon féle expedienssel lehetett segíteni a dolgon.

Legújabban a belügyminiszter is, ki több megyei főispánt és alispánt hítt meg e tárgy fölött értekezni, szinte a 9-es bizottság munkálatát vette kiinduló pontul.

Ez értekezletek szeptember 30-tól október 3-dikáig tartottak. S amennyiben az azokon történt megállapodások nemcsak felette nagy fontosságúak, hanem egyszersmind sikerrel biztatók, kétszeresen is megérdemlik, hogy velük foglalkozzunk.

Lapunk szűk kerete miatt csak általánosságban szólhatunk e tárgyról, mellőzve az értekezlet részletes tanácskozásait, csak az eredményt konstatáljuk.

Legsarkalatosabb intézménye lesz az új megyének a megyei bizottság mellé rendelt állandó választmány, mely a főispán elnöklete alatt állandóan működni fog, s mely széles hatáskörrel felruházva, az eddigi sok tagból álló és értelmetlen megyei bizottságnál sokkal gyorsabban és helyesebben fog intézkedhetni. Irtóztató volt ama lassúság, melynek valamely közigazgatási ügy ki volt téve, míg négy fórumon keresztül Ponthiustól Pilátusig a legutolsó fórumig, a belügyminiszterhez jutott.

Szemmel látható a célszerűség, melyet az állandó választmány létrehozatala e tekintetben is nyújt. A községi ügyeknél ugyanis ezen választmány lesz a 3-ik és utolsó fórum. A városi ügyeknél azonban csak a második fórum lesz - s innen (a megyei bizottság mellőztetvén) még a belügyminiszterhez is fog lehetni föllebbezni.

Üdvös intézkedés még az is, hogy a választott tisztviselőtől is meg fog kívántatni bizonyos kvalifikáció, legalább 8 latin osztály elvégzésének kimutatása; mert hát hiába, kezdjük végre belátni mi magyarok is, hogy mégis csak mindenhez kell tudomány s nem mindjárt vicispánnak való ember, aki a nevét alá tudja írni.

A »megye« barátai leginkább örülhetnek ez intézkedésnek: mert csak e mellett érhető el, hogy még »egy darabig« választott tisztviselők kezében legyen meghagyható a közigazgatás: soká úgysem maradhat, mert akármilyen immel-ámmal, de utoljára is rájövünk, hogy jó hivatalnoki kar összeállítása csak kinevezés útján lehetséges.

Hogy a vétséget elkövetett tisztviselők elleni fegyelmi eljárás egyszerűsíttetett s ezentúl könnyebben hozzá lehet férni az olyan urak bőréhez, kik a régi megye sáncában büntetlenül halmoztak visszaélést visszaélésre; elengedhetlen kötelessége lett volna régen a kormánynak gondoskodni erről, de ha későn teszi is, jobb mintha sohasem tenné.

Ezért tehát mindazon megállapodásokat, mik eme értekezleten történtek, csak helyeselhetjük s kívánjuk, hogy azok minél előbb törvénnyé válva, új, pezsgőbb életet öntsenek a megye lankadt tagjaiba. Egy dologban azonban nem hallgathatjuk el aggodalmainkat, s ez a főispáni hatáskör oly nagymérvű kiszélesítése, hogy könnyen rosszabbá válhat, mint a legnagyobb centralizáció: mert míg a többi államokban a centralizáció gyeplője nehány ügyes kézben van, addig itt egy egész sereg gyenge kézben lesz.

Vagy másforma főispánokat, vagy másforma intézkedést!

42. sz., október 17.

BUDAPEST, OKTÓBER 15.

Jövő hét végén együtt lesz már az országgyűlés. - A sajtó szinte melegszik tőle, mint a közelgő napsugártól az emberi test. Persze a mi országgyűlésünk ugyancsak nem napsugár; minden inkább, csak az nem.

Sajátszerű nemzet vagyunk mi, magyarok. Örökké szíjjuk a jóreménység emlőit. Várunk és remélünk! De mit és kitől? A sajtó és országgyűlés valami nagyszerű műveleteket vár a minisztériumtól, a minisztérium felületesen készíti javaslatait. Arra való a sajtó és országgyűlés, hogy felfedezze, ha valami hiba van bennök, hogy kitoldozza, kiegészítse. A minisztérium a sajtótól és országgyűléstől várja a jó tanácsot, mikor pedig már ezek sem győzik, akkor meg olyan kétségbeesett műveletekhez is folyamodik, mint az a területrendezési törvényjavaslattal történt, hogy a nemes vármegyéket kérdezik meg: »mit szólnak hozzá?« (Még azoktól is bölcsességet várunk?)

És ez így megy in infinitum...

Maga az országgyűlés jó gondolat hiányában ahhoz a módhoz nyúl főkérdésnek megoldásánál, hogy kinevez egy bizottságot, hadd oldja meg, ha tudja; az a bizottság megint kinevez egy kisebb bizottságot, mely hosszú főtörés után még egy kisebb bizottság nyakába akasztja a gordiusi csomó kikötözgetését.

No, de végre mégis megakad valahol, ha másutt nem, a legutolsó egy szál embernél.

Azonban mit tartsunk ezen bizottságokról is a történtek után? Erre a kérdésre kész felelet, ha konstatálom, hogy például a pénzügyi bizottság még eddig minden kormány gazdálkodási rendszerét ujjongva helyeselte s ezen általános helyeslés dacára is szépen tönkrejutott anyagilag az ország a kormány helyeselt gazdálkodási rendszere mellett.

Gratulálhatunk a pénzügyi bizottságnak!

Ez az a veszedelmes circulus vitiosus, mely rokon az anarchiával, melyben minden elem odább és odább tolja magától a teendőket és felelősséget, míg végre megállapodik annál a végső pontnál, ahol nem megállapodnia, de honnan kiindulnia kellene - a közvéleménynél.

Mit mond a közvélemény? Halljuk a közvéleményt! A közvéleménynek mindig igaza van.

De hiszen ahol vezéreknél sincs célra vezető és okos vélemény, ott csak bolond lehet a közvélemény.

Nem célom becsmérelni a nagy nemzetösszeget, mert hiszen az a haza, - de az tiszta meggyőződésem, hogy e nagy emberösszeg legnagyobb része gondolkozni sem tud: de ez korántsem volna nagy baj; nagyobb baj, hogy a másik rész tud ugyan gondolkozni, de bolondul, eladják szavazatukat, lelkiismeretüket, meg hagyják vesztegettetni még érzékeiket is, mert minden szív egyformán dobban meg az igazság mellett, de nem minden ajk szól mellette. Ezek ártanak leginkább, innen ered minden hiba. Nem ösmerik sem jogaikat, sem kötelességeiket a honpolgárok, vagy ha ösmerik, nem törődnek velök.

Pedig jaj az olyan országnak, ahol jogaikat nem védik és kötelességeiket nem teljesítik az egyesek. Az nem állam, nem ország, hanem csak eleven embercsoport.

A jövő követválasztások még sokkal messzebb esnek, mintsem hogy időszerű lenne velök még ma foglalkozni, de a helyzetet előkészíteni soha sincs korán. Különben is nemcsak a követválasztás az, ahol a polgár jogait gyakorolni s kötelességeit teljesíteni tartozik. Ott van legelsősorban a községi, aztán a megyei autonómia, ott van a társadalom; mindezek adnak jogokat és kötelességeket, s mindezen habár csekély jelentőségű jogok és kötelességek mikénti gyakorlása együttvéve az a tényező, mely az állam létállapotának küllőit forgatja vagy jobbra vagy balra; s ez az igazi mérték.

Egy minden ízében értelmes és független országgyűlés alkotása az első teendő; a többi csak ebből kifolyó következmény lehet. De ezt nem lehet várni a levegőből, sem égi, sem földi hatalmaktól (ámbár a földi hatalmaknak, különösen nálunk, nagy hatalma van a parlament alkotásában), hanem várjuk azt önmagunktól. Kövesse mindenki meggyőződését, ne engedje jogait semmi áron, s teljesítse kötelességeit minden áron.

43. sz., október 24.

SZEMLE

Arnim gróf elfogatása megszülte azt, amit minden ember jósolt belőle s amire talán csak maga Bismarck nem gondolt, megszülte az elégületlenséget, mégpedig a legfelsőbb körökben; elannyira, hogy most Berlinből formaszerű összeesküvésekről Bismarck ellen veszünk híreket. - Arnim gróf-, az arisztokrácia egy jelentékeny s számos nexussal bíró tagjának ilyen erőszakos bebörtönzése, látható volt: rossz következményeket fog vonni maga után. - S ha ezt azonnal belátta s előre megjósolta mindenki, mennyivel inkább kellett ezt tudnia még inkább Bismarcknak, s hogy mégis így cselekedett, semmiesetre sem róhatjuk meg tapintatosságát, mely ily vastag tapintatlansággá sohasem tompulhat, hanem határozottan konstatálnunk kell, hogy Bismarcnak okának kellett lennie így cselekedni.

S az ok, melyért ennyit kockáztatott, nem kereshető másban, mint az Arnim kezei közt levő irományok fontosságában; s másrészt abban, hogy ezen fontosság olyan természetű, melytől Bismarcknak nagy oka van szepegni.

Ma már oda mérgesedett ezen ügy, hogy Poroszország biztonsága követeli, miszerint a két ellenségeskedő férfiú közül az győzzön, akinek nincs igaza, ti. Bismarck, mert ha Bismarck lenne a vesztes s így kénytelen a birodalom éléről visszalépni, a német birodalom, ha nem veszthetné is el legalább egyelőre nagyhatalmi állását, de azon majdnem diktátori szerepét, melyet most fennhéjazva játszik, mindenesetre nagyon leszállítaná Bismarck lelépte: s ez az egész világnak »más arcot« adna.

Még ha azon és a körülményekkel szemben a német birodalomra legjobb esélyt vesszük is, hogy a világhírű kancellár győztesen mászik ki a hínárból, a baj akkor is megvan - s a jó isten tudja, hova fog vezetni? - mert az általános, majdnem a nyílt összeesküvés pontjához jutott elégületlenség Arnim teljes elnyomása után még nagyobb dühhel fog kitörni.

Az állítólag Bismarckot kompromittáló iratok tartalma még eddig teljes titok, de hogy az fog-e végig maradni, az még a jövő kérdése.

44. sz., október 30.

SZEMLE

A képviselők beszállingózván, ma már oda jutottak, hogy újult erővel ismét hozzá lehet látni a teendők nagy halmához. Valóban annyi sok a teendő, hogy azt is nagy mesterség eltalálni, hogy mihez volna legcélszerűbb legelőbb nyúlni. - Természetesen a közvélemény leginkább van szaturálva a Ghyczy adójavaslataival: s semmi kétség, hogy ezek már csak azért is előbbre valók, mert az emberek legérzékenyebb oldalát, a zsebeiket érintik. - És éppen ez okból jósolunk kevés jövőt Ghyczy szülötteinek, mert nemcsak hogy az emberek legérzékenyebb oldalát, a zsebeket érintik, hanem érzékenyen is érintik. Oly tetemes és szembeszökő mindenütt az adófelemelés, hogy fel kell tennünk annak dacára is, hogy Ghyczy tárcáját köti javaslatai szerencsés keresztülmenéséhez, miszerint heves ellenzéket fog találni még saját pártja kebelében is; mégpedig feltesszük ezt három okból:

Először mert a képviselők magok is többnyire birtokosok, s másodszor, mert mint ilyenek teljesen meg lehetnek róla győződve, hogy nagyobb adó nem annyit tesz, mint az országot a hínárból kirántani, hanem inkább még mélyebben mártani be a hínárba. A nagyobb adó behozatala még segíthet vagy két évig államháztartásunk vezetésében, de ezen két év alatt megöli örökre az adófizetőket.

És ellenezni fogják harmadszor azért is, mivel kétségbevonhatlan szabály, hogy ahol a pénzügyminiszter kevesli az államjövedelmeket, ott azzal segítsen, hogy növelje az adóképességet. Túlságos adókivetéssel azonban éppen ellenkezőjét teszi ennek, ti. apasztja az adóképességet.

Tagadhatlan, hogy Ghyczy javaslatának majd mindenikében van célszerű és jó újítás is, sőt a vadászat- és vadászati fegyvereknek adóvali megrovatásáról szóló törvényjavaslat (melyet egész terjedelmében közlünk) annyira helyes és praktikus, hogy általános rokonszenvvel találkozik.

A képviselőház múlt szombaton és hétfőn tartotta alakuló üléseit, melyeken a szokásos formalitásokon kívül semmi nevezetesebb sem történt, annál fontosabb volt azonban a 28-diki ülés, hol Bittó miniszterelnök adta elő a kormány jövő ülésszakra megállapított programját.

Bittó e beszédében mindazt elmondta szavakkal, mit mi a kormánytól tettekben várunk. Nagy szerencse, hogy a kormány felfogja, mit kell tennie, s ösmeri feladatát. - Ránk nézve már az is vigasztaló.

A kormányelnök hangsúlyozta beszédében, miszerint a jelen kormánynak feladata a megzavart pénzügyi egyensúly helyreállítása, s következésképp ez feladata a képviselőháznak is, mégpedig elsősorban. (Ez mind helyes.) Elmondotta továbbá, hogy e feladatot kétféleképp hiszi kivihetőnek a kormány, ti. takarékosság és az állam jövedelmeinek fokozása által. (Ezt is teljesen osztjuk); hanem ahol a bunkója következnék a dolognak, miszerint felfedezze az államjövedelmek fokozásának módját, ott a miniszterelnök úr, amint azt már a beszéd elejéből várni lehetett, Ghycynek fennebb említett javaslataira utal, mint a kitűzött cél elérésére szolgáló módozatokra. (Fájdalom, hogy ez - kérdés.)

Végül felemlíti még, mennyire sikerült az új kölcsön, s mennyire lehet ennek örülnünk. Persze, hogy ezen öröm semmivel sem különbözhet a nagy adósságcsinálók szokott büszkeségétől, kik végigtekintve tömérdek adósságuk végtelen során, álönhittséggel sóhajtanak fel: »Mekkora kredítem volt!«

Bittó után Ghyczy szólott, mint mindig kimerítőn és szabatosan. - Amit Bittó általánosságban mondott, azt ő részletezte. Felszámolván a különböző minisztériumok által célba vett jelentékeny megtakarításokat, belátja, hogy sok a javaslat, amire szükség van: de a betegség nagy, úgyhogy erős medicinát igényel. »Én nem tehetek róla - úgymond -, ha a betegség kezdetén a bajnak eleje nem vétetett, azért az országot nem is mérhetem a baj első fokához.« A baj természete igényelte az adó felemelést, melyből már a jövő évre is hozzátevőleg a tőke, kamat és járadék után 3 millió, a vasúti szállítások megadóztatása után 7 millió, az adópótlékok után 3 millió, a vadászati fegyverek és jog megadóztatása után 600 000, a bélyeg- és illetéktörvény módosítása folytán félmillió, a pénzügyi luxusadóból félmillió forint jövedelem emelkedést vár.

Adja isten, hogy várakozásában ne csalatkozzék - s hogy e 14 millió ne hiányozzék ott, ahonnan elvétetik. Mert ellenkező esetben nemcsak ott vagyunk, ahol voltunk, hanem még hátrább értünk egy fokkal abban a betegségben a halál felé - amelyből Ghyczy gyógyítgat.

45. sz., november 6.

BUDAPEST, NOVEMBER 6-ÁN

Azt mondja a közmondás, hogy akármilyen rosszba is beletörődik az ember lassankint. Bezzeg az a közmondás most sántít, mert minél tovább előttünk vannak Ghyczy javaslatai, annál jobban idegenedünk tőle. A hatás, amit tettek az egész országban, mondhatni megdöbbentő. Magok a legelmérgesedettebb Deák-párti emberek sem nézik jó szemmel. Mert eltekintve azon kérdéstől, hogy praktikus és célravezető-e ezen javaslat-csoport, lesz-e haszna belőle az államnak, képes-e kigyógyítni, mint Ghyczy nevezte a »nagy beteget«, a hazát, anyagi bajaiból, mondom eltekintve attól, hogy ezen javaslatok is csak úgy bizonytalanba indulnak ki - egy hátrányos dolog minden okos emberi számítás szerint bizonyosan háramolni fog a Deák-pártra - s ez a népszerűtlenség, mely a közelgő választásoknál keményen nehezedhetik a párt összes eddigi vívmányaira.

Különben majdnem megfoghatatlan, hogy miért annyira gyűlöletes az új adótörvény, ha tekintetbe vesszük azt, hogy valami természetfelettit úgysem igen várhattunk Ghyczytől, s már előre el lehettünk készülve, miszerint pénztelen országnak adófelemelés a medicinája: ez tehát nem volt váratlan senki előtt, s hogy mégis olyan általános elégületlenséget szült, okát abban találjuk, hogy az adófelemelés sok helyen igazságtalan. Például a földadónak nem lett volna szabad emelkedni. A legújabb évek eléggé igazolhatták, hogy a föld nem mindig biztos jövedelem, s néha alig hozza azt meg, különösen némely helyütt, ami belefektettetik. Mindenütt indokoltabb a fölemelés, mint a földnél, mert a föld visel aránylag legtöbb terhet, közmunkát, papi, tanítói fizetést, s a t., mitől a tőke ment. Ha még hozzátesszük azt, hogy a földbirtokosnak ezenfelül még mennyi költsége van munkásokkal, jégkár elleni biztosítással, míg különben is legjobban megadóztatott termési jövedelmének csekély maradványát beveszi, lehetetlen szemünkbe nem ötlenie rögtön, hogy Ghyczy kedvezett a föld rovására a tőkének, amit magyar embertől, ki hazája viszonyait ismeri, éppen nem vártunk volna.

Még sérelmesebbek azon, mondhatni jogtalan intézkedések, melyek az adó behajtását célozzák. Pedig a behajtás sok tekintetben fontos kiegészítő része az adótörvénynek. Jó behajtási rendszabályok megkönnyítik a közönségnek a fizetést, megkímélik a kormányt tömérdek kezelési költségektől s elősegítik az adók rendesebb befolyását.

Elismerem, hogy e tekintetben a szigor és erély a legjobb tanácsadó, de a szigornak sem szabad a kellő határon túlmenni - mint az Ghyczynél történt, ki a be nem hajtható adókat a község terhére rója fel.

Ily kétségbeesett eszközökhöz, amik azonfelül még igazságtalanok is, sohasem volna szabad nyúlni: mert az egyenesen a jog arculütése, hogy aki pontosan lerója a maga terhét, felelőssé tétethessék még másnak terhe miatt is.

A kormánykörökben Angliát hozzák fel ezen rendszabály megvédésére argumentumnak. Ott is a község van felelőssé téve a kivetett, de behajthatatlan adóért. Igen, - csakhogy Angliában nincsenek olyan magas adók, s hasonló viszonyok, a községnek pedig rendezett pénztára van, melyből könnyű kiutalványozni az egy vagy más módon behajthatlanná vált összeget, hogy az állam kalkulusaiban ne csatlakozzék, - de nálunk, hol a községek nyomorult községi pótlékkal tengődnek, ilyen rendszabály egyenesen annak a középkori principiumnak szankcionálása, hogy: »Attól vedd el, akinél találsz« - akárki tartozik is.

Reméljük, hogy a képviselőház nagyon meg fogja a javalatokat rostálni s az ilyen konkoly-intézkedések a rosta alatt maradnak.

46. sz., november 13.

BUDAPEST, NOVEMBER 13-ÁN

Az országgyűlés megszakítá tanácskozásait - időt engedve az adóügyi bizottságnak, hogy háborítlanul s teljes odaadással tanácskozhassék az adójavaslat felett, mielőtt a tisztelt ház elé kerülne. Ezen tanácskozások kétségkívül jelenleg általános érdeküknél fogva minden más politikai, közgazdászati és bárminemű kérdést háttérbe szorítanak. Ámbár felette unalmasak és kicsinyesek. A vita rendszerint parányi kérdések között forog s szorosan a részletek körül: miket kár is volt a miniszternek törvénybe foglalnia, sokkal célszerűbb lévén azokat saját intézkedési hatáskörének hagyni fenn.

Most aztán oda jutott velök, hogy a bizottság ezekre pazarolja idejét, s azon ismeretes tulajdonságnál fogva, hogy »ahány ember, annyi vélemény«: a legidétlenebb indítványok és a legzöldebb módosítványok által tarkítva szűrődik át a minden szabályos rendszeréből kivedlett törvény a tárgyalások szűrőjén keresztül. Hogy rendszeres egészet nem fognak képezni, különösen a behajtás »miként«-jére vonatkozó intézkedések, azt prófétai előrelátás nélkül is könnyű dolog megjövendölni. Pedig ezen »mikéntje« a behajtásnak, mint már többször kiemeltem, nagyon lényeges dolog.

A behajtás módjára vonatkozólag felmerült vitából eddigelé, mint legfontosabb, azon kérdés merült fel: vajon megyei tisztviselők- vagy pedig a kormány által kinevezett közegekre bízassék-e az adóbehajtás?

Felvilágosodott ember, ki elfogulatlanul, menten minden mellékes megyei tradicionális szimpátiáktól, tekinti a dolgot, nem foghat e fölött habozni. Nevetséges volna az állam iránt hasonló hűséget és pontosságot várni az atyafiság-, sógorság- és komaságtól függő választott tisztviselőtől, mint a senkitől sem függő állami közegtől. Pedig az adóügy sikeres kezeléséhez szigorú pontosság és hűség kívántatik.

Hogy az adóügyi bizottság e felett még disputálhat is, már az mutatja, mennyire téveszté célját Ghyczy, midőn a behajtási módozatokat ahelyett, hogy saját magának tartotta volna fenn (mert tehette volna), egy sok-tagú testület szeszélyére a következőképp a parlamentre bízta.

Mielőtt az adóügyi tanácskozásokra még valószínűleg visszatérnénk - miután kimerítőbben csak későbben szólhatunk -, addig is lássuk röviden mindazt, ami a közvéleményt foglalkoztatja, miután ezt ismertetni időről időre olvasóinkkal, tartjuk lapunk főfeladatának.

A különféle bizottságok tárgyalásait, minő az adóügyin kívül a közlapok és alapítványok és Naszód-vidéki erdők ügyében és a zárszámadások megvizsgálására kiküldött bizottságok, már unni kezdi a közvélemény és a sajtó.

Sokkal inkább érdeklődik közigazgatási állapotunk iránt. - Közigazgatási állapotunk sanyarúsága oly égetővé vált immár, hogy minden körben felmerült az óhajtás azt javítani: mégpedig azáltal, hogy az egész rendszer megváltoztatásával a megyei tisztviselők is a miniszter által neveztessenek ki: mert míg a közigazgatási hivatalok választás útján töltetnek be, addig Magyarországban nem lesznek szakképzett hivatalnokok, s míg szakképzett hivatalnokok nem lesznek, hanem ahelyett értelmetlen s az állam iránt sok esetben ellenséges elemek, addig nem lehet jó közigazgatás: márpedig jó közigazgatás nélkül az állam fenn nem állhat.

Bármint ragaszkodunk is a megrögzött szokás folytán konstitúciónk ezen igaz hogy szép, de ma már tökéletesen lejárt jogához, miután eltörlése életkérdéssé vált, azt hiszem, senki sem fog habozni készséggel lemondani róla - ha tudja, hogy a lemondás hasznos gyümölcsöt hoz hazájának.

A középpárt nov. 9-én értekezletet tartott s elhatározta hogy sem a jobb-, sem a baloldalhoz nem fog csatlakozni hanem megmarad eddigi pártállásában. Jelen voltak Huszár Imre, gróf Károlyi Ede, gróf Csáky, Horánszky Nándor, Szomjas József, Horn Ede, b. Prónay Dezső sat. A pártnak jelenleg 21 tagja van. Tanácskozásait a Múzeum utca 5. számú házban fogja tartani.

47. sz., november 20.

BUDAPEST, NOVEMBER 20.

Van valami a levegőben. Ezalatt természetesen nem háborút értek, mert e tekintetben most, leszámítva Spanyolországot, hol az iruni ütközetben megfutamodott karlisták csatavesztése óta valószínűleg szinte könnyebben fog helyreállani a béke, egészen nyugodtak lehetünk. Európa csendes! S hogy mégis annyira fel van fegyverkezve s oly töméntelen költséges haderőt tart minden monarcha, azt egészen a Bismarck hódításainak köszönhetjük, ha ugyan van köszönet bennök. - A porosz kormány ugyanis kénytelen roppant haderőt tartani, hogy hódítmányait biztosítsa, ennélfogva következésképp azt kellett tenniök a többi uralkodóknak is. Épp ez azon ok, melynél fogva hiúknak és elfogadhatlanoknak tartjuk azok kombinációit, kik a hadsereg létszámának leszállítását sürgetik. Kétségkívül itt lehetne megtakarítani a legtöbbet, ha a kénytelenség nem parancsolná a létszám meghagyását. Sőt mi azon aggodalomban élünk, hogy ez egyre növekedni fog az időkkel, mert a trónok támasza láthatólag a fegyelmezett hadseregekben kezd összpontosulni.

Midőn cikkünket e szavakkal kezdtük, hogy »van valami a levegőben«, nem oly messze céloztunk. Az államok jövendő sorsa isten kezében van letéve, s emberi kombináció csak sántítva cammoghat a jövendők háta mögött. Mi ezúttal csak a jelennel akarunk foglalkozni, mégpedig itt is hazánkkal.

Az pedig, amit a levegőben sejtünk lenni, semmi egyéb, mint egy szomorú változás, mely a Deák-pártot fenyegeti ma, hét évi erélyes és munkálkodással teljes uralma után.

Deák Ferenc visszavonulása óta már észlelhető volt némi lazaság, majd Lónyai bukása után a »vacsorapárt« alakulása, Sennyey föllépte, mind egy-egy tényező volt, mely a párt meggyengítését, a pártfegyelem tágítását lassankint előkészíté. A Szlávy regime vége felé már-már fölbomlással fenyegették a viszonyok a Deák-pártot, kivált miután az előbb alakult középpárt is belejátszani látszott ezen katasztrófába, melyet azonban szerencsére mégis sikerült akkor kikerülnie.

Ghyczy belépte a minisztériumba egészen eltompította a bal- és jobboldal közötti ellentéteket, elannyira, hogy azóta a párttekintet teljesen elveszté régi jelentőségét és élességét.

A választási törvény már majdnem olyannak került ki, aminőnek azt a baloldal álmodta. Ez sokakat elkeserített, kik az eddigi többség rendületlen hívei voltak.

Az ország szomorú, hogy ne mondjuk tönkrejutott anyagi állapota szinte sokakat gondolkozóba ejtett azon kormányzat helyessége felől, mely egy majdnem virágzónak mondható államot rövid idő alatt az elbukás szélére sodort: hátha tévedés volt az eddig agyba-főbe dicsért irány? S kezdtek természetszerűleg elidegenedni a zászlótól - melynek pedig csak az volt a baja, hogy rossz kezek tartották.

Legújabban azután Ghyczy nagymérvű adófelemelése lehangolta még azokat is, kikben post discrimina rerum is megmaradt a lelkesedés és a tevékenységgel párosult ragaszkodása Deák-párt elveihez és programjához.

Ma tehát ott állunk, hogy kihűlt a lelkesedés, tevékenység, ügybuzgalom, meglazult a pártfegyelem, a régi tömör egésznek s épp azért hatalmas, mert összetartó Deák-pártnak csak a nyoma van meg. A többség ugyan még mindig ő - de e többségben nincs meg többé a pezsgő erőteljesség, mely erkölcsi támasza volt s hatalmát kellőleg biztosítá: ehelyett ma egy tehetetlen »tedd ide, tedd oda« testtel van dolgunk, melyben lustán kering a vér, s melynek inai szemlátomást gyengülni kezdenek.

Az okokat elősoroltam; ezekből mindenki láthatja: mi volt oka a Deák-párt gyöngülésének, s ha ezt tudjuk, akkor azt is könnyű kitalálni, mi által nyerheti ismét vissza régi erejét.

Adja isten, hogy a legközelebbi választás újra tömörülve találja: mert ily vékony bőrben, amint ma van, könnyen kirázzák még abból is.

48. sz., november 27.

BUDAPEST, NOVEMBER 27.

Az összes sajtó lármaharangja megszólalt a kormányválság hírei felett. A jelenlegi minisztérium bukása - tagadhatatlan - hajszálon függ. Lejárta magát a szó teljes értelmében. Tehetetlen gyenge emberek, kik a sok tennivalótól azt sem tudván mit tegyenek, nem tettek semmit. Különben az okokat feleslegesnek tartjuk elősorolni, mivel azokat számtalanszor hangoztattuk e lapokban. Fájdalom, az egy Ghyczyt kivéve, nem volna mit sajnálni rajtok, ha megbuknának. És mégis, ha kérdjük, hogy mire való most e válság? üdvösebb fordulatot vesznek-e ezáltal az állam ügyei? végeszakad-e a tömérdek bajnak, mely nemzeti életünk faját hernyóként hálózza be, elfojtva természetszerű fejlődését, - azt kell felelnünk a tiszta lelkiismeret szavaival, hogy »nem«. Kormányváltozás jelenleg csak árthatna ahelyett, hogy használjon. Nem használna pedig ama okból, mert a jelenlegi kormány férfiak csak figuránsai, megkötött kezű szolgái azon jelenlegi állapotnak, amely őket teremtette. Amíg ezen állapot el nem múlik, addig ülhet akárki a kormányon - de segíteni nem fog, bajainkat nem szünteti meg, sőt még csak megenyhíteni sem leend képes.

Ártana pedig a kormányválság azon okból, mert elvonná az országgyűlés figyelmét hosszú időre ama néhány valamire való, de még végleges elintézést nem nyert törvénytől, mik három évi folytonos hanyatlásukat legalább csekély részben kárpótolni vannak hívatva. A Ghyczy-féle adójavaslat is olyan kérdés, melynek letárgyalása minden hiányai mellett is sokkal fontosabb, semhogy végleges elodázását közönyösen vehetnők - hazánk pénzügyi nyomorának megszüntetése érdekében.

Egyszóval múljék el a kormánykrízis keserű pohara, ha lehet. Nem új miniszterekre, hanem új helyzetre, egészséges pártalakulásra és erős parlamentre van szükségünk: amit csak az új választások adhatnak meg. - Várjuk be, mit szól a nemzet!

Addig pedig férjünk meg szépen azokkal a jámbor, szerencsétlen férfiakkal, kiket mainapság kárhoztatott miniszterségre -az isteni gondviselés.

49. sz., december 4.

A LUXUSADÓK

Ez azon törvényjavaslata Ghyczynek, mely elvileg mindenütt tetszéssel találkozott. Aki fényt űz, annak kell lenni pénzének, s akinek sok a pénze, az könnyebben fizethet, mint akinek üres a zsebe. Ez nagyon természetes logika. Franciaországban is vannak fényűzési adók s körülbelül két milliót hoznak a konyhára. Nálunk is - hisszük - lesz mintegy millió forint jövedelme az államnak a fényűzetből, korunk ezen nagyon elharapódzott nyavalyájából, mely még a krachhal is megbirkózott, anélkül hogy az szerényebb mederbe bírta volna szorítani. Ezentúl legalább nem fogjuk gáncsolhatni a fényűzést.

Fényűzési adó alá esnek a cselédek, de csak a férfinemen levők (hogy a nők miért nem, azt nem tudjuk), a teke- és játékasztalok, kocsik és lovak. És nem lehetne ellene kifogásunk, mert a cseléd, kocsi és lótartás igaz, hogy luxuscikk, de csak ott, ahol kizárólag a tulajdonos egyéni kényelmére szolgál. Vagy miképp állítsuk egy színvonalra a szegény zsellérasszony cselédjét, melyet talán azért tart, hogy tehetetlenségében megápolja és fenntartsa, a gazdag főúr komornyikjával, ki azért van ott, hogy őméltósága előtt kinyissa a szárnyasajtókat. Ghyczy javaslatának ez nagy hibája, mely megszavazhatlanná teszi. A 2. § b pontja szerint mindennemű és rangú cseléd után annak gazdája 8 forint adót köteles fizetni. Tehát egyformán a béres, komornyik, inas, kocsis és szakács után.

Hogy itt nincs szem előtt tartva az igazsággal párosult egyenlőség, sem pedig a fényűzés-megadózási elv, melynek pedig kiindulási pontul kellene szolgálnia, azt a pénzügyminiszter úron kívül azonnal észrevette mindenki.

Azon minden kombináció nélküli emelkedéssel sem bírunk egészen megbarátkozni, hogy két cselédért 20, háromért 36, négyért 60, ötért 75 forintot sat. fizessen gazdája. Ez nagyon aránytalanul fog némelyeket sújtani, kivált nagyobb birtokok bérlőit, kik szerény jövedelmű ember létükre is utalva, sőt kényszerítve vannak a viszonyok által sok cseléd tartására. Sokkal helyesebb lenne, ha a cselédek állásuk és fizetésük szerint adóztattak volna meg.

Egyébiránt félünk, hogy ezen adónemnek rossz visszahatása lesz a társadalom szegényebb osztályára, melynek egy része most is munka és kereset nélkül küzd a sanyarú viszonyokkal s sokszor a társadalmi, sőt néha az állami törvények megsértésével is; félünk, hogy ez megint egy lépés a commune felé.

A teke-játékasztal-adót azonban szívesen vesszük. Ez olyan, mi a szenvedélyen alapul s nem fog gyakorlása apadni, bármily magasan adóztassék is meg. De ha apadna, se lenne érte nagy kár.

Egyébiránt találhatott volna a pénzügyminiszter úr még sok ehhez hasonlót, ha egy kicsit körülnéz. Csakhogy ahhoz idő és tanulmány kell, jó adótörvényjavaslatot nem lehet felfújni. De hát hiába, ha az volt a jelszó:

Adj uram, esőt - de mindjárt.

Igaz a latin közmondás, hogy »aki gyorsan ad, kétszer ad«; de az is igaz, hogy aki rosszat ad, jobb, ha semmit sem ad.

KOSSUTH ÉS CSANÁDY

Kossuth hazánkfia múlt héten szép prezentet kapott.

A 48-asok ugyanis fortélyos »észjárásval« kifundálták, hogy Kossuth Lajosnak egy három lakosztályból álló házat kell közköltségen venni, miszerint az új választási törvény szerint is választható legyen képviselőnek...Egyik is mondta, a másik is mondta, de biz a csak malaszt maradt, mert szereti ugyan mindenikök az ilyen passzionátus demonstrációkat, de csak úgy, ha semmibe sem kerülnek, vagy ha a költséget kizárólag az »oh, nép« viseli.

Végre azonban mégis nekidurálta magát Csanády Sándor és egy belső telket s hozzá egy darab birtokot íratott a Kossuth nevére, nagy hangon kijelentve, hogy attól az adót és átírási költséget is ő viselendi.

Csakhogy azt megint nem engedhette meg az áldozatkészség ily nagysága előtt elbámult 48-as párt, szabadkozván, hogy de bizony ő viseli az átírási költséget és fizeti az adót. Elég volt Csanádynak annyit is áldozni.

Csanády pedig markába nevetett. Mekkora dicsőséghez jutott és milyen olcsón! Oh, nép, de nem érted meg: mit tesz az, igazán nagynak lenni! Áldozni haszonnal. Olyan birtok után szedni a hasznot és jövedelmet, melytől mások fizetik az adót.

Ez aztán a valami!

50. sz., december 11.

AZ INDEMNITY

Olvasóink sokszor találkoznak e szóval parlamenti tárgyalásoknál s bizonyára nem veszik rossz néven, ha annak értelmét magyarul is kiírom. Az indemnity fölhatalmazást jelent, mégpedig leginkább parlament általi fölhatalmazást valamely speciális jogcselekményre. Jelenleg ismét az indemnity kísért a politika éjjelében, mozgatva, inogtatva a miniszteri székeket. Az eset a következő. A jövő évi állami költségvetés, melytől sok megtakarítást várnak, még nem kész, sőt január 1-jéig már nem is lehet készen, tudniillik letárgyalva és törvénnyé válva. - Miután azonban ezen költségvetésnek mindig előlegesen kell elkészülnie, mielőtt az adókat beszednék: Ghyczy ezúttal kénytelen volt fölhatalmazást kérni az 1875-ik évi adók beszedésére. Ma aztán ott áll az ügy, hogy nagyon könnyen megeshetik, miszerint a ház meg nem szavazza az indemnityt, mely esetben nincs egyéb teendője a Bittó-Ghyczy kabinetnek, mint beadni lemondását. De hogy mi lesz akkor, azt aztán nem tudja senki. Az bizonyos, hogy semmiféle kormány sem lesz képes már januárig elkészíteni és letárgyaltatni a költségvetést, tehát indemnityre szorul, mert hogyha az adókat nem lesz szabad beszednie, miből kormányoz a jövő évben?

Szép história lenne! Egy kormány, amelynek nincs jogában adót szedni! Csodálatos, hogy lehet országgyűlés, mely ilyen eshetőségnek nyújthat kilátást!

Igaz, hogy vétkes mulasztás a kormánytól, miszerint költségvetését nem készíti el kellő időben, de hol van az megírva: ha a kormány mulasztást követ el, hogy azért öljük meg büntetésül magát az országot is. Azon vitatkozni sem volna szabad, megadassék-e az indemnity vagy sem? - Isten őrizz, hogy megtagadja azt a ház, mert ha megtagadja, kétszer kettő négy, hogy ez a most elbukó minisztérium lesz az utólsó magyar alkotmányos kormány. Lesz ugyan, aki januárban is beszedi folytatólagosan az adókat, de abban nem lesz köszönet.

A baloldalról különöse Tisza, Móricz Pál szóltak az elfogadás ellen, okul hozva, hogy a jelenlegi kormányban nem lehet többé bízni, miután pénzügyeink, melyeknek rendezését tőlük vártuk, nemcsak hogy lendületet nem nyertek, hanem hanyatlottak. A kormány bebizonyította, hogy tehetetlen; rendszerváltoztatás helyett - mi egyedül ránthatna ki a bajból - csupán annyit tett, hogy egy kis idő óta nehéz feltételek alatt felvett kölcsönből sem jobbra, sem balra nem merve megmozdulni, jól-rosszul tengeti életünket. Tisza - úgymond - kész a legnagyobb áldozatokra is, az olyan kormány iránt, melynél látja, hogy legalább igyekszik elérni valahova, s ez irányban megjeleli magának az utat, de a Bitto-Ghyczy kabinet semmire sem képes, s ez okból megtagadja az indemnityt.

Hiszen sok igaz van abban, amit Tisza és az indemnity megtagadása mellett harcoló szónokok felhoztak, s magunk sem hisszük, hogy Ghyczy az eddigi rendszer mellett eredményhez juthasson, s amilyen fölséges pénzügyminiszternek tartandók rendezett állami viszonyok közt, midőn konzerváló természete s tiszta becsületessége teljes garanciát nyújtana minden tekintetben, épp oly gyengének látjuk őt ma, midőn nem elég a becsületesség, a közönséges tapasztalat, sőt bizonyos fokig a tudomány sem, hanem ezekhez még eszméknek is kellene csatlakozni. (Öreg embereknek pedig már nincsenek eszméik.) Mindamellett mégis legüdvösebbnek tartjuk a viszonyok közt hazánknak úgyis szomorú nyugalmát, különben is céltalan miniszterváltozásokkal az új követválasztásokig meg nem háborítva, - az indemnityt megszavazni.

Az ellenkező a nemzetnek önmaga által megásott, s lehet, hogy talán korai sírja lenne.

*

U. i. Mint e percben, lapunk zártakor értesülünk, a képviselőház a mai ülésen 203 szavazattal 120 szavazat ellen az indemnityt megadta. Hála istennek!

51. sz., december 18.

TISZA-E, VAGY SENNYEI?

Az utóbbi két év alatt már sokszor merült fel az a kérdés, hogy egészséges és természetes pártalakulás mellett, alkotmányos úton lehet-e miniszter Tisza, vagy Sennyei? illetőleg pártjuk vergődhetik-e kormányra? Sok szó és hírlapi harc folyt már ezért, de annyira felmelegítve még sohasem volt e nagy fontosságú kérdés, mint éppen e napokban, mióta rendszerváltozást, egészségesebb új pártalakulás kíván s elítéli a mai helyzetet, ki csak a száját ki tudja nyitni. A konzervatívek, kiknek báró Sennyei P. a vezére és szószólója, ez idő szerint kézzel-lábbal iparkodnak a zavarosban halászni, kiaknázva a helyzet előnyeit, hogy annak uraivá tehessék magukat. A balpárt sem igen vonakodnék, azt hisszük, az uralkodástól, csakhogy ők a közvélemény kedvencei s azon kellemes helyzetben hiszik magukat, miszerint nincs szükségök semmi akcióra, ők az egyenes leszármazó utódai a kormánypártnak, övék az örökség: a konzervatívek csak felmenő örökösök.

Asbóth nagy hírre vergődött röpirata a »konzervatív politikáról« még jobban élére állította a kérdést: Tisza-e, vagy Sennyei?

Mi bizony azt hisszük, hogy egyik sem. Ha képződik is párt, az csak úgy lehet erős és igazán hasznos, munkára képes, ha a két párt, ti. Tisza és Sennyei között foglal helyet.

Azok azonban, kik mégis hozzászólnak e dologhoz, kiemelik, hogy Tisza kormányképtelen, éspedig felülről, azaz a trón és kivált a birodalom másik fele (ti. Ausztria) nem fogja feloldani akarni a 67-iki közjogi egyezményt, - mely nem törvény, hogy magának a nemzetnek szabad akarata szerint megváltoztatni lehessen, hanem szerződés, mely két fél között köttetvén, azt az egyik félnek a másik beleegyezése és hozzájárulása nélkül megváltoztatni nem lehet. Természetesnek látszik tehát, hogy Tisza Kálmán, ki a 67-iki közjogi alapot el nem fogadhatja, felülről származó akadályok miatt kormányra nem léphet.

Lehetetlen eltagadnunk, hogy ezen okoskodás sok alappal bír, de bátran merjük állítani, hogy amennyire kormányképtelen Tisza felülről, épp annyira az Sennyei alulról: azaz a nemzeti közérzület részéről, mely szinte olyan faktora a kormányalakításnak, mint a király. A magyar nemzet még nem feledte el, kik a konzervatívek, idegenkedik tőlük és méltán, célzataik és törekvéseik őszinteségét nem hiszi, bizalmát megvonja tőlük, mert e törekvések nem vér az ő véréből, nem az ő nemzeti jellegéből vannak merítve. Múltjuk, hogy legszelídebben fejezzük ki magunkat, ha nem is gyűlöletes, de kétes, jelenük a szabadelvűség keserű gyűlöletének és a papi uralom inaugurálásának látszik, a jövőt tehát nem adhatja kezükbe önként soha.

De tegyük fel, ami lehetetlen ugyan, hogyha sikerülne is Sennyeinek bármily módon összehozni a képviselőházban maga számára többséget, kérdés: lehetne-e az oly nagy és oly tömör, hogy vele kormányt alakítani és fenntartani lehessen? Engedjük meg, hogy ez mind megtörténik, de még akkor is lehetséges lenne-e ezen mesterségesen összetoborzott majoritás háta mögé megnyerni a nemzet érzületét és bizalmát, mely nélkül pedig alkotmányos országban kormány nem tarthatja fel magát?

Nem! - Sennyei és pártja nem alakíthat alkotmányos kormányt. Megengedjük, hogy megeshetik, miszerint Sennyei miniszter lesz Magyarországon, de az is bizonyos, hogy már akkor Magyarország nem lesz alkotmányos állam.

Analizálva tehát a dolgot, kitűnt, hogy inkább Tisza, mint Sennyei. A baloldalnak csak nehéz kormányra jutni, de nem lehetetlen; a konzervatív pártnak azonban merő lehetetlenség.

52. sz., december 25.

BUDAPEST, DEC. 25.

Egy éve kísérjük együtt figyelemmel, én és olvasóim, hazánk politikai életét. Most már az utolsó számban, az utolsó napon álljunk meg, ne menjünk tovább, s mint jó ismerősökhöz illik, kik egymástól válófélben vannak, beszéljünk a múltakról, vessünk vissza egy futó pillantást hazánk ötvenkét heti politikai életére. Soha eseménydúsabb év! Nem mintha nagy események rázták volna fel nyugalmunkat: de az egész időn keresztül végighúzódott egy lassú, erőnket emésztő küzdelem: küzdelem önmagunkkal! Mi, kik mint fennebb mondám, figyelemmel kísértük beléletünket, megvigyáztuk annak minden érlüktetését, láttuk bajaink szimptomáit, régen észrevettünk egy elkeseredett vajúdást, mely a pártok, de kivált a Deák-párt kebelében forrt, karját megbénítá, tevékenységét megzsibbasztá. - Mindenki érezte a gonosz helyzetet, látván a bomladozó épületet, államháztartásunkat, amint egyik kő a másik után lemállik róla, észrevevé a helytelen irányt, lett is volna kedve megállni a félúton, de könnyebb volt kitérni a kezdeményezés elől. - Mindenki a másiktól várta az égi mannát! E körülmények megfigyelése után vállalkozott Ghyczy kilépni az ellenzék soraiból s megalakítani a ma már jóformán életnélküli középpártot. A pillanat oly szerencsétlen volt, hogy bár mindenkinek - ellenzékinek úgy, mint Deák-pártnak - ajkán lebegett a kiáltás: tömörüljünk össze egy nagy szabadelvű párttá, Ghyczy nemes kezdeményezésétől a siker elmaradt.

De azért, mint az erőszakosan elfojtott seb, újra kilyukadt más helyen: »vacsorapárt« keletkezésében, mely Lónyay vezérsége alatt állott és áll, de külön szerepet még nem vitt, hacsak még nem fog - az országgyűlésen.

A vacsorapárt is megmaradt töredéknek. Egy-két ember csatlakozott is hozzá, a többi immel-ámmal érzett is kedvet, nem is... (Különben itt el volt hibázva a pártvezér megválasztása.)

Hanem az elfojtott seb tovább is forrt bent a Deák-párt keblében s harmadszor is kitörni készült a koalícióban, mely létre is jött volna, ha rosszakaratú vezérek, kik az uralkodási mindenható gyékényt nemigen szeretnék engedni kihúzni magok alól - el nem rontják készakarva az erők ezen egyesülését, mely bizton használt volna az országnak annyit, mint amennyit vezérkedési viszketegségük már eddigelé ártott.

E rövid visszapillantásból láthatják olvasóink, hogy a kormánypárt ez évi élete folytonos vajúdás, folytonos vergődés volt egy új, helyesebb irány után.

Hogy megtalálja-e ezen irányt, mikor miképp és hogyan találja meg, ez most a kérdés, melyre még ma nem képes felelni senki...

Adja isten, hogy az újév hozza meg rá a feleletet, olyannak, aminőnek mi óhajtanók!

MAGYAR NÉPLAP

APRÓSÁGOK

1874

28. sz., július 11.

Mégis csak kemény gyerek Majoros. A nőknek szavazati jogot követel az országgyűlési képviselők választására. Egy másik képviselő pedig oda kívánta azt módosíttatni, hogy csak az okleveles nőknek, mint például a bábáknak. - Ezen a történet lapjaira arany betűkkel feljegyzendő indítványa ezen két szoknya-kerületi szónoknak költői emelkedettséget és érzékeny háládatosságot tanúsít egyrészt a bábák iránt, kik Majoros bácsit először fürösztötték meg - átadva érdemes testét egészen a maga tisztaságában a külvilágnak; másrészt azonban nagy önzés tőle, hogy parlamenti babérait a konyhában és főkötők alatt keresi.

Nincs ott, Majoros bácsi, csak petrezselem és chignon.

*

Szederkényi Nándornak pedig általános szavazati jog kell. Minden élő lény választ, aki 20 éves. - Mily könnyelműség és meggondolatlanság - mondá egy öreg képviselő ismerősöm -, látszik, hogy nem a maga borával perorált választóinak ez a tapasztalatlan fiatalember.

*

Valaki ráfogta szegény Majorosra, hogy Viktor Emanuellel cimborál, s titkos ágense Magyarországon.

- Hogy, hogy?

- Hát nem hallottátok, most is az olasz kereskedelem felemelésére célzott.

- Lehetetlen! A nők szavazati jogát indítványozta. Ez pedig nemzetgazdászati kérdés.

- Hogy, hogy?

- Hát úgy, hogy a fekvő jószágok nagyobb értéket nyernek.

- Te is jól fogtad fel... hanem azért én megmaradok állításomnál a talján ipar emelésére nézve...

- Kíváncsi vagyok!

- Nos, a jövő követválasztáskor a korteskedések miatt felmegy a kávé ára.

- Tagadhatatlan. Egyet szólt, kettő lett belőle. Ilyen a nagy politikus.

*

Az »összeférhetetlenségi törvény« tárgyalása alkalmával többen ki akarták zárni a papokat is a képviselőségből.

Egy humoros derék katolikus pap (K...szky Nyitra megyei képviselő) azt mondja erre flegmával:

- Az pedig helytelen lesz, mert ki az ördög adja rá, ha mi itt nem leszünk, a haldokló szabadelvűségre az utolsó kenetet?

Ez a tréfás mondat mosolyt csalt a főfő mandarinok ajkára - s megmentette a papok összeférhetését.

Kézsmárszky egyébiránt Deák-párti és szabadelvű ember; kiért csak gratulálhatunk az egyháznak.

*

A főfő mandarinokról szólva - lehetetlen eszembe nem jutni annak a mindenki arcán festekező bosszus kérdésnek: hogy mi az ördögöt keres Anton Csengery a Deák Ferenc helyén a házban?

Először Deák él még - helye tehát nem ürült meg, mert reméljük, hogy sokszor, még igen sokszor fogjuk látni azon a helyen, honnan hatalmas bölcsessége majd félszázadon keresztül vezette e sok megpróbáltatáson átment nemzetet; másodszor pedig, ha megürült volna is, nagy elbizakodás kell hozzá, hogy valaki csak úgy sonika elterjeszkedjék rajta.

Ha Csengery úr azt hiszi magáról, hogy Deák Ferenc, akkor méltóztatik a tisztelt képviselő úrnak egészen ellenkező nézetben lennie evvel a nagyjait megbecsülni nem tudó vétkes nemzettel.

29. sz., július 18.

Mohamedánus logika vezeti a sajtó egy részét.

Eördögh Frigyes váltót zsirált Győrffy Gyulának valamikor. Győrffy Gyula ki nem fizette.

Eördögh képviselő leánya beugrott a Dunába. Természetesen mindenki kíváncsi az okra.

Ez okot is természetesen a »Fővárosi Lapok« vannak hivatva kisütni, mely nem egyéb, mint hogy az öngyilkosság oka ki lenne más, mint Győrffy Gyula. Úgy kell lenni. A lányt elbúsította az anyagi veszteség, mellyel Győrffy szüleit sújtotta, s ezen bú sugallta neki a sötét elhatározást.

Ha a sajtó minden ok nélkül a különben is eléggé sújtottakat ilyen regényes ostobaságokkal - ahelyett, hogy fölemelni igyekezné, - moraliter, vétkes gondatlansággal még jobban igyekszik megölni, akkor kár, hogy Guttenberg feltalálta a könyvnyomtatást.

*

Ez volt az egyik eset. A másik esetet is elmondom.

Azt tartja ugyan a közmondás, hogy »a halottakról vagy jót vagy semmit«, s ezt én is helyeslem, de mikor az élők becsülete kívánja, akkor kötelesség azokról is igazat mondani.

A sajtó áldozata egy fiatal képzett ember, Kaszner Ede.

Horkai Antal és ő az evang. árvaházban voltak alkalmazva tanári minőségben. Egyszer összekaptak valami felett; Horkai bácsi, mint tudjuk, szerette a borocskát, s ilyenkor nehéz volt vele kijönni. Egy ilyen percben történt a disputa, mely tettlegességbe ment át Horkai kezdeményezése folytán. A fiatal vér szenvedélye és hevessége dolgozott ugyanakkor Kasznerben, midőn az őt karmoló Horkainak ujját megharapta; de hol van azon aludtvérű ember, ki ilyen körülmények közt mérsékelni tudja magát?

A harapás megtörtént: ez volt Kasznernek bűne, se több, se kevesebb.

És mit tett a sajtó?

Azon szomorú véletlent, hogy Horkai a harapás után, miután sebét nem ápolta s a borocskáról nem mondott le, az üszögösödésbe átment seb következtében nehány nap múlva meghalt, felhasználta a sajtó arra, hogy egy pályája kezdetén álló fiatalembert, ki csak hibát követett el, rásütve az emberölés Kain-bélyegét, erkölcsileg megölje, a társadalom hasznos elemei közül könyörtelenül kilökje, mégpedig úgy, hogy abba többé vissza se térhessen.

Uraim, azt szeretik önök mondani magokról, hogy a sajtó a hatodik nagyhatalom: én még csak azt teszem hozzá, hogy tapintatlan kezekben »rémuralom«.

30. sz., július 25.

A minap úgy akarta sors, hogy egy csomó képviselővel kellett vacsorálnom.

- Mit gondolsz, bruder, meddig tart még az ország ezen szomorú sorsa? - kérdé egy szélsőbali M... balközépitől.

- Csak akkor szakad a mi sanyaruságainknak vége, bátyám, ha minden zsidónak kiveszik a bélit, aztán minden bélre egy németet akasztanak fel.

Rá egy félóra múlva szóba jött a választási törvény s Majoros bátyánk arról panaszkodott, hogy nincs szólásszabadság.

Ez is logika?

*

Ezek után a címezésről volt szó. Milyen címe van az ezredesnek, lelépett miniszternek s a t.

- No, én sohasem törődtem a címekkel - mondá szokott jóízű hangon az ország »Pista bácsija«, Patay.

- Hát az ezredesnek ugye »nagyságos« a címe, Pista bácsi? (Patay ezredes volt az önvédelmi harcban.)

- Micsoda? Mindjárt a képedre mászok! Egy német tette meg velem a forradalomban, hogy úgy szólított: »nagyságos ezredes úr!« No, de rá is rivalltam az akasztófáravalóra: »Hallja kend, ezer milliom adta, vagy feljebb vagy lejjebb!«

Eszerint Patay bácsinak a »méltóságos« címre fájt a foga. Hanem azért ő mégis demokrata és nem törődik a címekkel.

32. sz., augusztus 8.

Több lap említi, hogy az mégis csak igazságtalanság, miszerint míg a virilisták (a nagybirtokosok) a választási törvény 12-ik szakaszának értelme szerint, habár tehetősebbek lévén, adójukat könnyebben fizethetnék, mint a szegényebb ember, mindamellett ha nem fizetik is, választási joguk érvényben marad.

Ilyenkor okoskodnak már. Eső után köpönyeg!

Egyébiránt ott vannak a méltsás főrendek még. Talán azokra bazíroznak?

Falra borsót!

Nem bolondok őméltóságaik, hogy saját magokat kizárják.

*

Ghyczy Kálmán a középpárt elnökének bejelenté, hogy a klub tagja lenni megszűnik. Kilépését a klubból Horn és Huszár Imre támadásaival indokolta. Midőn Ghyczy miniszter lett, megszűnt a középpárt tagja lenni, de a klub tagja maradt, míg Huszár Imre föllépése őt arra bírta, hogy a klubból is kilépjen. Egyszersmind említhetjük, hogy Ghyczy a törvényhozási idő legnagyobb részét a fővárosban tölti; csak igen rövid időre rándul ki birtokára.

Azonfelül Ghyczyről is elmondhatjuk, ha legközelebbi múltjára tekintetet vetünk, hogy lankadnak a karok, gyengülnek az inak.

*

Egy Nógrád megyei urambátyámtól (öreg vonások) anonim levelet kaptam, melyben összeszidja az országgyűlést, amiért a polgári házasságot behozni készül. Minek volna az? Hiszen az úgyis megvan a protestánsoknál! A társadalmi rend nem kívánja ezt. Hanem minden bajunknak kútforrása - a fülbe való gyónás. Ezt kell kiküszöbölni, s a haza fényre derül. Itt aztán urambátyám nagyon elmésen átcsap arra, hogy a papraszt azt hiszi, hogy a katolikus pap megbocsátja vétkeit, mihelyt bizonyos meghatározott számú miatyánkját elmorzsolja, - s erre a rovásra siet vétkezni. Kemény büntető kódex kell ide - sóhajt fel az üregúr -, s nem modern törvények.

És ez mind bizonyítéka annak, hogy »quot capita, tot census«, hogy mindenről lehet a világon okosan beszélni, s hogy a szónoklatok és vezércikkek mennyit érnek. Legtöbbször az igazság »eltakarói«.

*

Ugyancsak ez az urambátyám, ki k...-i magányában ráér gondolkozni az ország sorsa felől, múlt ősszel, midőn hírlapírói pályámat kezdém, egy borzasztó nagy kéziratcsomagot juttatott kezembe, telve tömérdek, az ország boldogulására szánt törvényjavaslattal. Volt abban minden, perrendtartás, büntető kódex, kereskedelmi törvény, nemzetközi jog, tengeri jog. Egy megalkotandó új állam sajátságos, furfangosabbnál furfangosabb intézményekkel, minőket emberi szem nem látott, minőkről emberi fül nem hallott. Kért, hogy juttassam el ezt a csomagot Deákhoz. Egyenesen hozzá volt intézve, hogy okuljon belőle.

A csomag eljutott Deákhoz.

Kíváncsi voltam, hogy átlapozta-e azt az ország bölcse. Sok idő telt bele, míg megtudhattam: mint vélekedik a mi excentrikus nógrádi államtudósunkról.

- Hol lakik az az ember? - kérdé egyik környezőjétől.

Megmondták neki.

- Azt az embert pénzért lehetne mutogatni - szólt az öregúr mogorván - mint ritkaságot.

- Hogy érti, urambátyám? - kérdék.

- Úgy, hogy nagy ritkaság, hogy valaki »ingyen« ennyit gondolkozzék a közügyekről.

*

És ez a mondat még jobban ránk illene ma, mint akkor. Úgy látszik, kezd a nemzet nagyon közönyös lenni, s még az se gondol a közügyekre, kit azért fizetnek, hogy gondolkozzék a többiek helyett is.

Pedig ha sántít is és tán nem is passzol be ide e latin principium, hogy »cogito ergo sum«, annál jobban passzol a megfordított oldala, »aki nem gondolkozik, nem egzisztál«.

Ezért nincs Magyarországon közvélemény, vagy ha van is, nem »úr« az, hanem legfeljebb livrés cselédje egypár ugorkafára kapaszkodott, »vezérférfiak«-nak nevezett embernek.

33. sz., augusztus 14.

Az egyetlen magyar nadrág is veszedelemben forog. Egész Pesten nem jár már magyar ruhában senki, csak a drabantok és Szende Béla, a hadügyminiszter.

Most íme ennek az egy magyar nadrágnak is baja támad. A honvédfőparancsnok őfensége hadsegédje, Hild ezredes között és közte élénk surlódások merültek fel.

Hild ezredes - azt mondják - rossz szemmel nézi először, hogy a 48-i honvédeket kinevezték a honvédségbe.

Már iszen tisztelet, becsület Hild ezredes úrnak, akárhonnan szakadt ide közénk, hanem hát otthon parancsolgasson: szeretjük hinni, hogy itt minálunk legelőször jönnek a 48-i honvédtisztek és csak azután az idegen urak, kik mert egypár teoretikus rossz német hadügyi könyvet olvastak, diktálni szeretnének a saját otthonunkban.

Ilyet még elmondani sem volna szabad, hogy Szende Béla, Magyarország hadügyminisztere és egyezredes között viszály lehet.

Hát nem tudják áttenni azt az ezredes urat olyan helyre, ahonnan nem alkalmatlankodhatik a legfelsőbb hadúr-, a király- és az ország első közegének, a miniszternek?

Mondják azonban azt is, hogy Hild másodszor azt apprehendálja, hogy a tiszti állomások is a sógorság és komaság révén töltetnek ki.

No, már így csakugyan igaza lehet Hild ezredesnek.

S lehet, hogy győzne is Szende ellen: ha nem ő lenne az egyetlen magyar nadrágos ember, s ha első hibája jóvá nem tenné a másodikat.

*

Hanem azért, ha nem jár is magyar nadrágban, mégis legleleményesebb ember a miniszter urak között Trefort úr.

Nézze meg az ember! már azt hittük volna, hogy teljesen ki vannak merítve a címek és hivatalok. S íme Trefort úr Pulszky senior számára mégis tudott szem nem látta, fül nem hallotta új hivatalt kigondolni.

Kineveztetett az összes magyarországi műemlékek főfelügyelőjévé.

Sic itur ad astra!

Már egyúttal kinevezhették volna biz azt ráadásul még a hellesponti halastavak főkurátorának is.

Egy vagy két hivatallal több ide, oda. Aztán Pulszky még ha nem lát is tovább az orránál - akkor is messze lát.

*

A kinevezésekről lévén szó, az is nagyon érdekes, hogy Hava urat, ki nagyon jó hadügyminiszteri osztálytanácsos volt hajdanta, valamint később szintén jeles hadügyminiszteri tanácsos, mert már két különnemű szakban jeleskedett, kinevezték a kereskedelmi minisztériumhoz helyettes államtitkárnak.

Tehát a harmadik szakba.

Hja, hiába, általános lángelmék, kik mindent tudnak, csak Magyarországon teremnek.

Más államokban az egyes hivatalnokok egész életöket egy szakmának szentelik, s folyton tanulnak, nálunk csak úgy beleszületik minden szakmába némely ember.

36. sz., szeptember 4.

A gmundeni sörösnémetek

Egypár németből összehabart kupaktanács tanácskozott Gmundenben s több bolondságok között az erdélyi kedves szászok ügyében is végeztek, mégpedig ilyen 6-ik pontot csinálva: a pártgyűlés (ugyan milyen pártnak a gyűlése?) teljes rokonszenvét fejezi ki az erdélyi szászok iránt s elvárja, (no csak várja el!), hogy a magyar kormány és országgyűlés a magyarországi németek jogait (a Gevatterek valami extra jogokat képzelnek) nem fogja csorbítani.

Hm, hm... már ez nagy dolog. A sógor úrék alighanem haszontalanul vágták bele fejszéjüket ebbe a fába. No, iszen nem is kellene egyéb, csak hogy még a gmundeni sörtől elbutult fejű burgerek is belügyeinkbe ártsák magukat.

Egyébiránt kívánunk nekik nyugodalmas jóéjszakát!

39. sz., szeptember 26.

Nagy kalefaktorok mégis azok a burkusok! Mindig előbbre vannak nálunknál egy arasszal.

Óriási arasz lehet az!

Mi csak most manövrírozunk, mikor már ők tettel is bebizonyították hadi képességüket s hadsoraik tanulékonyságát. Három év múlva oda jutunk, hogy nekünk is lesznek Krupp-ágyúink; csakhogy akkor már a jó isten tudja, ők meg micsoda ágyúkat fundálnak ki.

Hanem ha nagy kalefaktorok, van nekik elég eszök is hozzá.

Most, hogy megalkotta kopasz fejű Vilhelmus a nagy német birodalmat kardjával (már tudniillik úgy értem az ő kardját, mint ahogy az a bizonyos tót atyánkfia képzelte a török császár pipázási kényelmét, hogy ti. két rabszolga viszi mellette a félvéka dohánnyal megtöltött óriási pipát, egy harmadik muzulmán szíja... őfelsége maga pedig csak ballag mellette és köpköd kényelmesen jobbra-balra...), úgy pihen meg a hadi dicsőség után, hogy most irodalmilag emeli fel nemzetét elsőragúvá: mert tudja, hogy nem a vas és vér, nem a széles határok és a milliónyi rabszolga, nem kormányzási vasvessző, hanem a szellem fensősége képes csak egy nemzetnek maradandón biztosítani a vezérszerepet.

Nemsokára az összes németországi költők gyűlése lesz Weimarban a királyi herceg elnöklete alatt, mint az a hajdankorban volt. A legnagyobb költőt e napon a császár meg fogja koronázni, a német birodalmi gyűlés pedig fölkéretett, hogy e koronázási világünnepélynél engedélyezze a szükséges összeget, miszerint a legjobb hősköltemény, a legjobb színmű és a legjobb történeti regény a birodalom nagyságához méltó módon jutalmaztassék.

Ily ünnepélyek minden 10 évben tartatnak, s így minden tíz évben lesz egy megkoronázott író-királya a nagy német birodalomnak, ki hivatva van az egész világ fölött uralkodni.

Bezzeg az osztrák-magyar monarchiában nem bajlódnak az ilyen bolondságokkal, legfeljebb egy-egy kiévült fináncot vagy ócska generálist jutalmaznak meg néha-néha egy-egy - ordóval.

*

Az esküdtszéki intézmény célszerűtlensége ellen már több alkalommal emlegetett szó. Hangsúlyozták, hogy az a mi viszonyaink között s jelen szervezetében nemhogy hivatásának megfelelne, de élhetetlen semmivé törpül, s csak arra való, hogy botrányos ítéleteivel, társadalmi és politikai életünk »chronique scandaleuse«-ét szaporítsa. A példák egész sora igazolta ez állításokat. Most még egy újabb adatot szolgáltatott ezen állítások igazolásához a debreceni esküdtszék, midőn a napokban tartott tárgyalásában azon 13 vádlottat, kik vádló Novákot egy röpiratban lopással, jegyzőkönyvhamisítással s az elnöksége alatti pénzintézet szándékos megkárosításával vádolták, - 8 szavazattal 3 ellenében fölmentette, noha mindenik vádlott elismerte, hogy a röpiratot ők írták. Érdekes, hogy az eziránt föltett kérdésre az esküdtek közül 9 azt felelte, hogy ők nem tudják, ki írta az inkriminált cikket. Azt meg mind a tizenkét esküdt kijelentette, hogy a röpiratban rágalom foglaltatik, - de azért a vádlottakat, mint nem vétkest, fölmentették.

40. sz., október 3.

Éljen a Budapest fővárosi kupaktanács!

Soha még testület ki nem mutatta annyira foga fehérét, mint a fővárosi tanácsban egypár faragatlan ostoba burger, kiknek csak azért adott vállaikra főt a gondviselés, hogy a kalapjukat legyen hová tenni.

Midőn az északsarki utazókat az egész világ, fejedelmek és birodalmak meleg kitüntetésekkel fogadják, s midőn a bécsi főpolgármester Budapestet értesíti, hogy 5.000 frtot szavaztak meg egy az expedíciónak adandó ajándékra, s felszólítja, hogy mennyiben az expedíció nemcsak osztrák, de magyar, nemcsak Ausztriára, hanem Magyarországra is fényt és dicsőséget árasztott a külföld előtt, mely eddig barbárnak hitte, s mint a tudományokat ignorálót komolyan számba sem vevé; pedig a világ kedvező ítélete az egyedüli életfenntartó oszlop, melyre kisebb nemzetek (minők mi vagyunk) támaszkodhatnak, midőn ily körülmények közt szólította fel a bécsi polgármester Budapestet, hogy szinte járuljon az általános örömhöz - akkor fogja magát a képviselőtestület s immel-ámmal megszavaz 3.000 forintot oly hangon, mintha csontot dobna a kutyának; sőt arról sem átall vitázni, hogy megtiszteltetés lesz-e az Budapestre, ha az expedíció meglátogatja?

S midőn végre oda lyukadt ki a bölcs határozat, hogy de mégis »megtiszteltetés« lesz, egypár ripők még odáig megy, hogy ezt leröhögi.

Persze most már szép becsületet szerzett ezzel a csintalankodással a nemes kupaktanács a magyar névre, mely ilyen piszkosan fog meghurcoltatni a német sajtóban.

*

A városi főispánok intézményének kérdése a belügyminiszter egy legújabb intézkedése folytán egy lépéssel ismét közelebb jutott megoldása stádiumához. Az »U. L.« ugyanis úgy hallja, hogy a belügyminiszter a legtöbb városi főispánnak kijelenté, miszerint működésük ez év végével megszűnik. Hogy e »tudatás« nem jutott el minden városi főispánhoz, annak oka az, hogy némelyek még továbbra is megmaradnak hivatalaikban. Nevezetesen a délmagyarországi némely városok főispánjai. Miután a városi főispáni intézmény tudomás szerint törvényen alapul, megszüntetése is csak az országgyűlés hozzájárultával, formális törvény által következhetik be. E megszüntetés nem hisszük, hogy akadályokba ütközzék, hiszen általa egy oly intézménytől szabadulunk meg, melyet nemcsak mi deklaráltunk mindig fölöslegesnek, hanem a tapasztalat is annak bizonyítá.

41. sz., október 10.

Denique az okos embernek mindenütt betörik a feje. Bismarcknak is addig »édes barátom«-ja volt Arnim gróf (lásd a »külföld« rovatot) amíg ki nem érezte belőle az okosságot. Most már fuccs Arnim gróf minden dicsőségének, mivel okosabb ember mert lenni Bismarcknál. Ez a dolog ugyanis úgy esett, hogy a híres gróf Arnim a csalhatatlanság kimondása alkalmával nagykövet volt a római kúriánál, s semmi áron nem akarta engedni a csalhatatlanság kimondását, előérezvén ama vallási zavarokat, melyek most többet árthatnak »kegyes« Vilmos birodalmának, mint amennyit annak használt a franciák leveretése. Bismarck azonban másképp gondolkozott s kiadta az utasítást a csalhatatlansági dogma kimondásának meg nem akadályozására.

Ma azonban, midőn Poroszországban annyi baj van a papsággal. Arnim grófnak véletlenül eszébe jutott egypár okmányt, illetve Bismarck azon leveleit közzétenni, melyekből kitűnik, hogy azon időben Arnim gróf gondolkozott helyesen, de Bismarck dobta el a kalapács nyelét. Azonfelül is fenyegetődzött még olyan közzéteendő okmányokkal, miket Bismarck nem fogna nyájas fizonómiával elolvasni.