Jo Nesbø

A PATKÁNYSZIGET

és más történetek

Copyright © Jo Nesbø, 2021

A mű eredeti címe: Rotteøya og andre fortellinger

Published by agreement with Salomonsson Agency

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2022

A jogtulajdonos engedélye nélkül a műből részlet sem közölhető.

Fordította: Sulyok Viktória

ISBN 978-963-324-972-7 (papír)

ISBN 978-963-324-973-4 (epub)

Kiadta a Central Kiadói Csoport 2022-ben

Felelős kiadó: dr. Szemere Gabriella

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Kukucska Zsófia

Korrektor: Keszthelyi-Kiss Judit

Borítóterv: Beleznai Kornél

Tipográfia, e-book: Scriptor Kft.

A PATKÁNYSZIGET

I.

A szélben lomhán neki-nekicsapódik egy kötél egy zászlórúdnak. Végighordozom a pillantásomat a városon. Szokatlanul békés benyomást kelt. Persze egy kilencvenemeletes felhőkarcoló tetejéről hangyává zsugorodnak az utcán menekülők és a rájuk vadászók. Nem hallatszanak fel a sikolyok, a könyörgések, a fegyverek csőre töltésének hangja. Csak a lövések. Egy magányos motor bőgése. És most, hogy kezd leszállni a sötét, látszanak a tüzek.

Mondjuk a legtöbb kicsinek tűnik. A felgyújtott autók mintha csak csinos lámpásként szolgálnának, hogy fényt csempésszenek a városba, ahol már több mint egy éve megszűnt a közvilágítás.

Valahol felugat egy gépfegyver, de szinte rögtön el is hallgat. Már a fiatalok is megtanulták, hogy ne hagyják túlmelegedni. Megtanulták, mi kell a túléléshez. Vagy legalábbis ahhoz, hogy valamivel tovább éljenek, mint az, akinek ugyanaz kell, mint nekik: étel, fegyver, szállás, benzin, ruha, drog és egy vagy több nő, hogy továbbvigyék a génállományukat. Tudom, hogy klisé, de az utcák tényleg dzsungellé változtak. És a dzsungel most már nem napról napra közeledik hozzánk, hanem óráról órára. Szerintem még hajnal előtt bekebelezi az épületet, aminek a tetején állunk.

Fent azok gyűltek össze, akiknek van lehetőségük menekülni. Az elit, a gazdagok leggazdagabbjai, akiknek futotta a jegyre. A legutolsó csoport, tizennégy fő, türelmetlenül kémlel az öböl felé. Onnan várják a katonai helikoptert, ami a New Frontier repülőgép-hordozóhoz szállítja az utasokat. A hajón háromezer-ötszáz férőhely van, valamint négy évre elegendő étel, gyógyszer és minden más, amire az embernek szüksége lehet. A New Frontier ma éjjel becélozza a nyílt tengert, és aztán határozatlan ideig nem fogja megközelíteni a partot. Fogalmam sincs, mennyit kóstálnak a jegyek, csak azt sejtem, hogy a nőknek olcsóbb lehet, hogy ne tolódjon el túlzottan a nemek aránya. Senki sem mondta ki hangosan, de a New Frontier tulajdonképpen Noé bárkája az elit számára.

Előttem áll Colin Lowe. Gyerekkori barátom. A felesége, Liza és a lánya, Beth a helikopterleszálló közelében bámulják az eget. Colin az ország egyik legtehetősebb üzletembere. Az egész világon vannak érdekeltségei. Ez a felhőkarcoló is az övé. Ennek ellenére még fél órába sem telt összepakolniuk, mesélte nem sokkal korábban.

– Minden ott van, amire szükségetek lehet – biztosítottam.

Furcsa a hangulat: mindenki ideges, zaklatott, de mégis fel van villanyozódva. A helikopterleszálló körül és az ajtónál állig felfegyverzett, egyenruhás zsoldosok feszítenek. Colin és a Lowe Inc. fogadta fel őket. Néhányan a földszinten és a lifteknél őrködnek. Nekik kell megállítaniuk azokat, akik megpróbálnak bejutni az épületbe, hogy így mentsék az irhájukat, és abban reménykednek, hogy talán még a helikopterre is fel tudnak kapaszkodni. Nem hibáztatom őket, és nem hibáztatom az ellenfeleiket sem. Mindenki saját magáért és az övéiért küzd. Így vagyunk huzalozva.

Amikor dél körül az épülethez értem, az utcák félelem és kétségbeesés bűzét árasztották. Egy drága öltönyt viselő pasas egy egész aktatáskányi pénzt tolt az egyik őr orra alá, de hiába. Vagy a tanúk jelenléte miatt kapott nemleges választ, vagy azért, mert nem lehet tudni, holnap ér-e még bármit is a pénz. Észrevettem mögötte egy csinos, középkorú nőt, akit mintha már láttam volna valahol. Felajánlkozott az őrök főnökének, és közben a filmeket sorolta, amikben korábban játszott.

– Az entrópia felé tartunk – jegyzi meg Colin.

– Tudod, hogy fogalmam sincs, mit jelentenek az ilyen szavak – felelem.

– A termodinamika második főtétele.

– Ezzel sem vagyok beljebb.

– Ti, jogászok semmihez sem értetek?

– Csak ahhoz, hogyan kell mérnökök után feltakarítani.

Colin felnevet. A válaszommal tökéletesen összefoglaltam a több mint tizenöt éves szimbiotikus kapcsolatunkat, aminek a Lowe Inc. adott keretet.

– Entrópia – ismétli meg, és végignéz a város égbe nyújtózó épületein, amiket még megvilágít a lebukni készülő nap. – Annyit tesz, hogy egy zárt rendszerben idővel minden struktúra megsemmisül. A homokvárat másnapra tönkreteszi az időjárás. Nem helyettesíti valami még jobbal, hanem a földbe döngöli. Elveszi az életét, a lelkét. Semmi sem marad belőle. Ez az entrópia, Will. A leguniverzálisabb a természet törvényei közül.

– A törvénytelenség törvénye – felelem.

– Így beszélnek a jogászok.

– Így beszélnek a filozófusok. Hobbes szerint törvények nélkül, társadalmi szerződés nélkül káosz uralkodna, ami még a legkeményebb diktatúránál is rosszabb. Nagyon úgy néz ki, hogy igaza van.

– Eljött a Leviatán – értett velem egyet Colin.

– Mi az a Leviatán? – szól közbe Colin lánya, Beth. Észre sem vettük, hogy idejött hozzánk. Tizenhét éves, három évvel fiatalabb a bátyjánál, Bradnél, aki valahol az utcán csatangol. Nagyon hasonlít Amyre, a lányomra, de nem csak ezért gyűlnek könnyek a szemembe, amikor ránézek.

– Egy nem létező tengeri szörny – felelem, mert Colin hallgat.

– De akkor hogy jöhet el?

– Ez csak egy hasonlat, kicsikém. – Colin magához húzza a lányát. – Egy ismert filozófus írta le vele a törvény és rend nélküli társadalmat.

– Mint ez itt? – kérdezi Beth.

Egy terepszínű egyenruhát viselő férfi közeledik felénk. Colin megköszörüli a torkát.

– Menj vissza édesanyádhoz, Beth! Mindjárt megyek én is.

Beth engedelmeskedik.

– Hadnagy? – fordul Colin a férfihoz.

– Lowe úr…

A katona rövidre vágva viseli sűrű, ősz haját. Recsegő walkie-talkie-jából egy izgatott hang próbál kapcsolatba lépni vele.

– A lenti csapatparancsnok jelentette, hogy egyre nehezebben tudják kint tartani az embereket. Vessenek be éles lőszert, ha…

– Bandák próbálnak bejutni?

– Inkább csak olyanok, akik fel akarnak szállni a helikopterre, Lowe úr.

– Nyomorultak. Ne lőjenek, amíg nem feltétlenül szükséges!

– Igenis, uram!

– Mennyit kell még várnunk a helikopterre?

– A pilóta szerint húsz percet, uram.

– Rendben. Jelentse folyamatosan, hol van, hogy mindenki készen álljon a felszállásra, amikor ideér!

– Igenis, Lowe úr!

A hadnagy elmenőben beleszól a walkie-talkie-ba.

– Értem, őrmester, de az a parancs, hogy ne reagáljanak a szükségesnél erősebben. Világos? Igen, tartsa az állást, és…

A szavai elmosódnak, csak a kötél verdesése hallatszik, meg lentről egy rendőrautó szirénázása. Colin és én is tudjuk, hogy nem a rendőrség közeledését jelzi. Már több mint egy éve nem járőröznek az utcán a sötétség beállta után. Valószínűleg fiatal fiúk lehetnek automata fegyverekkel, jól becuccozva, ami éles reflexeket és gyengülő gátlásokat jelent. Bár a gátlások az utóbbi időben nemcsak hogy gyengültek, hanem egyenesen eltűntek, és ez nemcsak ezekre a ragadozókra érvényes, hanem mindenkire. Semmi értelme annak a kifejezésnek, hogy „minden határon túlmegy”, ha a határok megszűntek létezni.

És azt hiszem, ez az egyetlen mentség arra, amit tettem.

Még mindig hallom a motort. Tuti kilyukadt a kipufogója, vagy valami hasonló.

Gázt adok, és végigzúzok az üres sugárúton, át a városon, dél felé, a vágóhíd irányába. A kipufogót golyó ütötte át, azóta ijesztően bőg. Meg kell javítanom. És benzint is kell szereznem. Az üzemanyagszint-jelző mutatója már majdnem teljesen elfeküdt, egyáltalán nem biztos, hogy visszaérek. Ha az embert a város kellős közepén éri az éjszaka a bandája nélkül, villámgyorsan zsákmányállat lesz belőle. De oké, amíg van benzinem, amíg működik a motorom, azért valamivel feljebb vagyok a táplálékláncban. Mert megtaláltam a domboldalban azt, amit kerestem. A nyílást. Az erődítmény hasadékát. Lehet, hogy pár órán belül a villa összes lakója meghal, de az is lehet, hogy nem. Nem én ítélkezem felettük, én csak a hírnök vagyok. A motor szörnyű lármát csap az üres, magas irodaépületek között. Ha túl nagy gázt adok, jobban fogy a benzin, de minél több időt töltök itt, annál nagyobb eséllyel kerülök csávába. Amikor elhajtottam a Lowe-épületnél összeverődött csőcselék mellett, kicsit lassítottam, és az egyik megpróbált lerántani a motorról. Az emberek állatok, kétségbeesettek, dühösek, és félnek. A francba! Mi történt ezzel a várossal, ezzel a nagy, szép országgal?

II.

– A helikopter tizennyolc perc múlva lesz itt! – kiáltja a hadnagy.

– Ezernyolcvan másodperc – sóhajtja Colin.

Mindig jobb volt nálam fejszámolásban.

A vírus felfedezése után nem kellett hozzá sok idő, hogy a járvány lesújtson a világra, és minden összeomoljon.

Hullottak az emberek, mint a legyek. Először a betegség miatt, aztán amiatt, hogy megrokkant a gazdaság, és egymás után bedőltek a politikai és társadalmi intézmények. Természetesen a szegények jártak a legrosszabbul. Ez mindig így van. Amikor élelmiszerhiány alakult ki, már nem is próbáltuk társadalomként felvenni a harcot a helyzettel. Egymás ellen fordultak azok, akiknek voltak erőforrásaik, és azok, akiknek nem voltak. A szegények először a gazdagokra támadtak, aztán a hozzájuk hasonlóan szegényekre, majd a szomszédok is összeugrottak társadalmi osztályra való tekintet nélkül, és végül már csak a családra és a barátokra lehetett számítani. Kiürültek az élelmiszerboltok, utánuk pedig a fegyverüzletek is, pedig a pisztolyok és puskák gyártása szűnt meg a legkésőbb. A rendfenntartó szervek már egyébként is a szakadék szélén táncoltak, és most bele is zuhantak. A leggazdagabbak vidéki birtokokra és várakba menekültek, minél magasabbra, hogy könnyebben tudjanak védekezni. A nagyon gazdagok közül azok, akik Colin Lowe-hoz hasonlóan már jóval a pandémia előtt látták az összeomlás közeledtét, időben óvintézkedéseket tettek, és ingatlanokat meg szigeteket vásároltak, amiket önfenntartóvá alakítottak, és modern fegyverekkel felszerelt magánhadseregekkel biztosították a háborítatlanságukat. A vírus paradox módon segített nekik a harcban, amit azok ellen folytattak, akik a legnagyobb fenyegetést jelentették rájuk nézve: a szegény, kétségbeesett tömegek ellen. Ahol az emberek egymás hegyén-hátán éltek, nem volt társadalombiztosításuk, és anyagi helyzetük miatt nem engedhették meg maguknak a hatóságilag elrendelt karanténszabályok betartását, ott a fertőzés akadálytalanul terjedt. Amikor aztán a járványgörbe ellaposodott, és inkább a fosztogatástól kellett tartani, az azt hiszem, a középrétegeket sújtotta a legkegyetlenebbül. Azokat, akiktől volt mit elvenni, de védekezésre már nem futotta nekik. Közülük sokan szintén fosztogatásra fanyalodtak, miután mindent elveszítettek. Újabb járvány ütötte fel a fejét. A szegénység, a kétségbeesés és az erőszak fertőz.

A pandémia kezdetekor Colin informatikai cégének a jogi osztályát vezettem. A vírus keletről támadott, az ország másik oldaláról, de olyan gyorsan csapott le, hogy nekünk, a többségnek, a nyugodt életet folytató középosztálynak még csak esélyünk sem volt reagálni.

Öt évvel ezelőtt, amikor Colin megmutatta nekem a Patkányszigetet – ezt a reptérrel szemben fekvő apró börtönszigetet, aminek a területe az egy négyzetkilométert sem éri el –, azzal ugrattam, hogy olyan lett, mint az ítélet napjára váró prepperek, azok a bolondok, akik állandóan arra készülnek, hogy beüt a krach, és majd egyedül kell boldogulniuk. Biztosan a szabadságkultuszunkkal van összefüggésben, hogy nálunk csak úgy hemzsegnek. Az ember a saját szerencséjének a kovácsa, senki sem tesz neki keresztbe, de nem is segít neki senki.

– Józan paraszti ész – felelte, amikor felvetettem, hogy amit csinál, az a paranoiával határos. – Mérnök vagyok, és programozó. A mi fajtánk nem várja pánikba esve a világvégét. Csak kiszámoljuk annak a valószínűségét, hogy valami valószínűtlen következik be, pont, ahogy a munkánkban is. Mert egyvalami biztos, méghozzá az, hogy idővel minden, de tényleg minden megtörténik. Annak a valószínűsége, hogy a civilizáció az én életemben összeomlik, nem nagy, de nem is elhanyagolható. Ha ezt a valószínűséget megszorzom azzal, amibe az összeomlás anyagilag és életminőség tekintetében kerülne nekem, megkapom azt az összeget, amit biztosításra kell szánnom. Ez a beruházás – intett a kopár sziklasziget felé, ahol annak idején azért húzták fel azokat a betonépületeket, hogy bezárják a gyilkosokat, ne pedig ki – csekély ár azért, hogy valamivel jobban aludjak éjjelente.

Akkor még nem tudtam, hogy fegyvereket is felhalmozott, ahogy azt sem, hogy több barátjához hasonlóan nem hiúságból ment el lézeres szemműtétre, hanem mert úgy vélte, hogy a társadalmi rend összeomlása esetén nehéz lesz szemüveget vagy kontaktlencsét keríteni, és a jó látás létfontosságú, amikor a túlélésért folytatott küzdelem egyre közelebb taszít minket a kőkorszakhoz.

– Semmi okunk sincs arra, hogy ne készüljünk fel, Will. Ha másért nem, hát a családunkért.

De én nem készültem fel.

Nem igaz, hogy a fosztogatás akkor kezdődött, amikor a hatóságok elhatározták, hogy kiürítik a börtönöket, amik gyakorlatilag hullaházakká változtak, mert elkülönítésre esély sem volt, és csak úgy tarolt bennük a halál. A szabadon engedett rabok egyedül kevesen voltak ahhoz, hogy miattuk káosz törjön ki. Inkább az érzést lehet okolni, amit az elengedésük váltott ki. Az emberek úgy érezték, hogy a hatóságok kezéből kicsúszik a gyeplő, a rend eltűnik, és mindent magukhoz kell ragadniuk, amit csak tudnak, mielőtt mások karmai közé kerülne. Nem úgy volt, hogy ne láttuk vagy értettük volna, mi történik. Nem kezdtünk el irracionálisan rettegni. Tudtuk, hogy ha magunk mögött hagyjuk a járványt, ami pár országban már visszavonulót fújt, vissza tudunk térni a korábbi életünkhöz. De azt is láttuk, hogy a félelem nagyobbra duzzad, mint a nyájintelligencia. Nem tömeghisztériáról volt szó, hanem a nyájintelligencia hiányáról. Mindenki olyan döntéseket hozott, amik rá és a hozzá közel állókra nézve racionálisak és észszerűek voltak, de társadalmi szempontból katasztrofálisak.

Voltak, akik szükségszerűségből léptek a fosztogatás és az erőszak útjára.

Mások – Colin fiához, Bradhez hasonlóan – élvezetből.

Brad Lowe-t egész életében bonyolult viszony fűzte az apjához. Colin úgy tekintett az elsőszülöttjére, mint aki majd tovább fogja vinni az életművét, de Brad egyszerűen képtelen volt felnőni ehhez a feladathoz. Hiányzott belőle az apja intellektusa, munkabírása és kreativitása, és esze ágában sem volt megváltoztatni a világot. Nem örökölte sem Colin megnyerő személyiségét, sem azt a képességét, hogy lángra lobbantsa az emberek lelkesedését. Ellenben bőven jutott neki az apja időnként határtalan egoizmusából, és abban is rá ütött, hogy hajlamos volt semmibe venni másokat, ha el akart érni valamit. Az iskolában megvesztegette a fociedzőt, hogy adja neki egy nála tehetségesebb játékos helyét a csapatban. Egyszer azzal kunyerált pénzt az apjától, hogy pár barátjával el akarnak indítani egy projektet a nehéz helyzetű csoporttársaik megsegítésére, de később kiderült, hogy az egész összeget drogokra és nőkre verték el, meg arra, hogy vad bulikat rendezzenek egy házban, amit a kampuszon kívül béreltek. Colin akkor vette ki az egyetemről, mikor megtudta a rektortól, hogy Brad fizikai erőszakkal fenyegette, miután lelepleződött, hogy dokumentumokat hamisított, hogy úgy nézzen ki, mintha átment volna olyan vizsgákon, amikre még csak be sem dugta az orrát.

Brad azon a nyáron teljesen letörve kullogott haza. Nem lehetett nem sajnálni. Együtt nyaraltunk a hegyekben egy hatalmas, kétemeletes házban. Évekig közösen béreltük, de Colin akkor megvette az egész hóbelevancot. Apa és fia között pattanásig feszült a hangulat, ezért nekünk, többieknek sem volt egyszerű Braddel bánni. Mert nem volt érzéketlen srác, sőt, túl sok érzés lakozott benne. Szerette és csodálta az apját. Ez mindig is így volt, ezt a vak is látta. Azt már nem annyira, hogy az apja is szereti őt. Bradben hevesen váltakozott a kétségbeesés, a harag, a közöny és az agresszió, ami elől senki sem menekülhetett, aki nem úgy táncolt, ahogy ő fütyült, akár a saját családjáról volt szó, akár a miénkről, akár valamelyik alkalmazottjukról. Azon a nyáron fedeztem fel benne a másik Colint. Azt, aki akkor jön elő, amikor a magával ragadó lelkesedése és az intellektusa nem elég mások meggyőzéséhez: a fenyegető Colint, aki képes csak azért felvásárolni egy akadékoskodó, bolhányi versenytársat, hogy aztán felszámolja a céget, és elbocsássa a dolgozóit. Néhányszor jogi kifogásaim voltak bizonyos terveivel kapcsolatban, és olyankor annyira feldühödött, hogy tudom, a legszívesebben kirúgott volna. Azért tudom, mert ráismertem arra az elfeketülő pillantására, amit gyerekkorunkban is láttam rajta, amikor nem kapta meg, amit akart.

Amíg meg nem kapta, amit akart.

És azt hiszem, Brad erre jött rá. Hogy ha az ember sutba dobja bizonyos gátlásait, akkor erőszakkal, fenyegetéssel és nyers erővel keresztül tudja vinni az akaratát. Így vette rá például a szomszédban nyaraló Winston testvéreket arra, hogy gyújtsák fel vele együtt Ferguson régi garázsát. A fiúk később azt vallották a rendőrségen, hogy közölte velük, ha nem állnak kötélnek, akkor álmukban őrájuk fogja gyújtani a házat.

Brad erős érzései abban is megmutatkoztak, hogy reménytelenül járt a lányom, Amy után. Gyerekkoruk óta szerelmes volt belé, és a legtöbb gyerekszerelemmel ellentétben az övé nem múlt el, sőt úgy tűnt, hogy minden nyaralás után hevesebben lángol. Persze lehet, hogy ez összefüggött azzal, hogy Amy évről évre szebb lett, de talán az is ugyanannyit nyomott a latban, hogy Brad érzései nem találtak viszonzásra, és az állandó visszautasítás csak olajat öntött a rajongása tüzére. Egyértelműen látszott, hogy azt hiszi, jogot formálhat Amyre.

Egy éjjel arra ébredtem, hogy a szobája előtt áll a folyosón, és bebocsáttatásért könyörög, de hiába, mire ezt sziszegte:

– A ház a miénk, itt minden az enyém, szóval engedj be, vagy mehettek, amerre láttok, az apádat meg kirúgatom.

Erről nem számoltam be Colinnak, elvégre fiatalon én is követtem el hülyeségeket, amikor megzavarta a fejemet a szerelem, és azt gyanítottam, hogy Colin a szükségesnél jobban megbüntetné a fiát, hogy megmutassa, nem tűri az ilyesmit. Ezért nem Amy zaklatása lett az utolsó csepp a pohárban, hanem a garázsos közjáték, amit Brad egyébként felfüggesztett börtönbüntetéssel megúszott. Colin nagyvonalúan kárpótolta Fergusont, a fiát pedig szobafogságra ítélte. Brad két nappal később elrobogott azon a motoron, amit a tizennyolcadik születésnapjára kapott. Magával vitt egy csinos összeget az apja páncélszekrényéből és egy belvárosi lakás kulcsait.

– Legalább tudom, hol van – sóhajtotta Colin a reggelinél.

Három hónappal később elmesélte, hogy a rendőrség tudatta vele, hogy a lakás annyi másikhoz hasonlóan teljesen kiégett. A romok között nem találtak holttesteket, és Bradről sem volt információjuk. Colin bejelentette az eltűnését, és igyekezett nyomást gyakorolni a rendőrségre, hogy kerítsék elő, de addigra már csak a legégetőbb ügyekkel foglalkoztak: az utcai erőszakkal, a gyújtogatásokkal és gyilkosságokkal. A keleti parton állítólag több városban elbarikádozták magukat az őrsön, hogy a bandák ne férjenek hozzá az ottani fegyverekhez. Néhány államból olyan hírek szállingóztak, hogy a rendfenntartó erők bedobták a törölközőt, és a túlélés érdekében maguk is rablóbandákba verődtek.

Amikor a kormány az egész országban szükségállapotot hirdetett, Colin a feleségével és a lányával átköltözött a Patkányszigetre. Ekkortájt mondta, hogy végre sikerült információt szereznie a fiáról: egy Chaos nevű banda élére állt, és velük fosztogatott.

– De minek? – ingatta a fejét Colin. – Én mindent megadnék neki, amire csak szüksége van.

– Talán pont erre van szüksége – feleltem. – Meg akarja mutatni, hogy egyedül is képes boldogulni, és hogy nemcsak elevickél ezekben az időkben, hanem kiemelkedik az emberek közül, és vezeti őket. Úgy, mint te.

Colin erre csak hümmögött.

– Szóval szerinted nem azért csinálja, mert bejön neki?

– Micsoda?

– A káosz. Hogy fosztogathat… és hogy rombolhat.

– Nem tudom – válaszoltam, és igazat beszéltem.

Miközben a világ felfordult körülöttünk, Heidi, Amy és én a belvárosban maradtunk, és megpróbáltuk megőrizni a normalitás látszatát.

Heidivel a jogi egyetemen ismerkedtem meg, és minden úgy ment köztünk, mint a karikacsapás. Két estébe telt rájönnünk, hogy minket egymásnak teremtett az ég, és két év alatt megbizonyosodtunk arról, hogy nem tévedtünk. Akkor rögtön a tettek mezejére léptünk. Összeházasodtunk, és három évre rá megszületett Amy. Szerettünk volna több gyereket, de tizennégy évet kellett várnunk Samre, aki nemsokára négyéves lesz.

Amikor a vírus elszabadult, és a várost lezárták, a cég, ahol Heidi dolgozott, csődbe ment, és ő tudta, hogy nehezen találna új munkát, mivel a munkanélküliség ötről harminc százalékra nőtt, a gazdasági recesszió pedig elérte a szakértők által kritikus stádiumnak nevezett pontot, ami annyit tesz, hogy onnantól a lefelé menő spirál önmagát erősíti. Így aztán a járvány után, amikor az emberek megint egymás közé merészkedtek, Heidi jogi tanácsokat kezdett adni a legrosszabb helyzetben lévőknek. A konyhánkban dolgozott, és természetesen csak néhanapján kapott a munkájáért anyagi elismerést, de a pénz miatt szerencsére nem kellett aggódnunk. Közvetlenül a pandémia kitörése előtt a Lowe Inc. vezetősége rábólintott az ország legnagyobb informatikai cégének a felvásárlási ajánlatára, így én és a többi főrészvényes biztosak lehettünk abban, hogy soha többé az életben nem kell bérért és fizetésért dolgoznunk. Felmondtam, és a következő hetekben azon morfondíroztam, mit akarok kezdeni az életemmel. Közben ránk tört a vírus, és eldöntötte, mit akar kezdeni nemcsak az én életemmel, hanem mindenki máséval is a bolygónkon.

Rájöttem, hogy a legértelmesebb, amit csinálhatok, az az, hogy segítek Heidinek, hogy másoknak segítsen.

Attól a naptól kezdve nemcsak a konyhánk, hanem a nappalink és a könyvtárunk is hajótörött lelkek és különös szerzetek krízisközpontjaként működött. De addigra már az igazságszolgáltatás eresztékei is egyre hangosabban recsegtek-ropogtak. Bár a kormány, a kongresszus és a bíróságok úgy-ahogy kitartottak, kérdéses volt, meddig bízhatunk abban, hogy a rendőrség betartatja a szabályokat és a törvényeket, hogy a szabadságvesztések végrehajtása megtörténik, és hogy lojális marad hozzánk a hadsereg. A kongresszus kibővítette a katonai vezetők jogkörét, hogy megvédjék a magán- vagy legalábbis a köztulajdont, és ez más körülmények között akár ahhoz is vezethetett volna, hogy a nemzet élére katonai vezetők kerülnek. Elvégre a katonai junta – ha a Leviatán társadalomfilozófiájánál maradunk – még mindig jobb az anarchiánál. De ez nem történt meg. A közlegények és a tisztek inkább csatlakoztak a gazdagok magánhadseregeihez, ahol a korábbi bérük ötszörösét is megkapták.

És mi, akik nem tartoztunk a milliárdosok közé, óvintézkedéseket foganatosítottunk, hogy megvédjük, ami a miénk. Amiről úgy gondoltuk, hogy a miénk. Felkészültünk a legrosszabbra.

De arra, ami történt, semmi sem készíthetett volna fel.

És most itt állok a felhőkarcoló tetején, fülelek, hogy jön-e a helikopter, de még mindig azt hallom a garázsból, hogy Heidi felsikít a házban, és érzem a bőrömön végigfolyó vér forróságát, a benzin szagát és a keserű bizonyosságot, hogy mindent, tényleg mindent el fogok veszíteni.

– Tizenhat perc! – kiáltja a hadnagy.

Colin és én odalépünk a tető széléhez, és lenézünk a sötét utcákra. Még mindig hallom a magányos motor hangját. Egy hónappal ezelőtt a várost még motoros bandák tartották rettegésben, de a benzinhiány következtében ma már a legtöbben gyalogosan fosztogatnak.

– Szóval szerinted Justitia nem halt meg, csak kilyuggatták a homlokát? – kérdezi Colin.

Felé fordulok. Nehéz lépést tartani vele, de nekem azért néha összejön, mert már gyerekkorunk óta gyakorlom az asszociációi követését. Ő is hallja a motort, és automatikusan a fiára meg a bandájára gondol, akik figyelemfelkeltő motívumot festettek a bukósisakjukra: Justitiát, az igazság istennőjét, aki mérleget tart a kezében, és be van kötve a szeme. Csak az ő Justitiájuknak nagy, véres lyuk tátong a homlokán.

– Padlóra került, és éppen rászámolnak – felelem. – De még mindig úgy gondolom, hogy a jogállam újra lábra tud állni.

– Én meg ezt mindig naivitásnak tartottam, és úgy gondoltam, hogy előbb-utóbb az lesz, ami most van, hogy az ember csak a legszűkebb családjára számíthat. Melyikünknek lett igaza, Will?

– Az emberek szembe fognak szállni az entrópiáddal, Colin. Jobb életre vágynak, civilizált társadalomra. Jogállamra.

– Az emberek arra vágynak, hogy megbosszulják az igazságtalanságokat. Ezért csinálták a jogállamot. És most, hogy a jogállam már nem tudja elvégezni a feladatát, az emberek a saját kezükbe veszik a bosszút. Nézd meg a történelmet, Will! Megtorlások, vendetta, fiúk állnak bosszút az apjukért, testvérek a testvéreikért. Onnan jövünk, és oda tartunk. Mert így érzünk, és ilyenek vagyunk mi, emberek. Te is, Will.

– Hallom, amit mondasz, de nem értek veled egyet. Én az észt és a humanizmust a bosszú fölé helyezem.

– Dehogy helyezed! Csak úgy csinálsz, de jól tudom, milyen érzések tombolnak benned. És te is pont olyan jól tudod, mint én, hogy az érzések mindig győzedelmeskednek az ész felett. Mindig.

Nem felelek, inkább a motor után kémlelek. A zaja már elhalt, de látok mozogni egy fénycsóvát, és remélem, hogy az az. Szükségünk van a fényre, és szükségünk van a reményre. Mert Colinnak igaza van. Mint mindig.

III.

Lassítok. Itt már nincsenek emberek, nincs forgalom, de mivel levettem a reflektort, hogy ne nagyon hívjam fel magamra a figyelmet, sasolnom kell, hogy időben észrevegyem a gödröket. Őrület, hogy benzin már alig van, de gránátokból nincs hiány. A robbanások napról napra közelednek.

Fékezek. Nem egy gödör, hanem egy elemlámpa miatt. A következő kereszteződésben egy banda várakozik. Mögöttük egy autó ég némán.

A picsába! Keresztbe terítettek az úton egy szöges útzárat.

Még jobban fékezek, és belepillantok a tükörbe. A féklámpa fényében látom, hogy mögöttem is vannak. Mindkét oldalon elválnak az épületek falaitól, és egy másik szöges útzárat húznak maguk után, hogy a visszavonulás útját is elvágják. Két másodperc alatt megállapítom, hogy tizenketten vannak, hatan előttem, hatan mögöttem, csak négyen viselnek fegyvert, a mozgásuk alapján fiatalok, és nincs rajtuk semmi, ami elárulná, melyik bandához tartoznak. A rossz hír az, hogy ha van szöges útzáruk, akkor valószínűleg megrohamoztak egy rendőrőrsöt, ami mutatja, hogy tökösek. Vagy más szóval kétségbeesettek. A jó hír az, hogy szervezetlenül, esetlegesen vesznek körbe, amiből arra lehet következtetni, hogy vagy nincs túl sok tapasztalatuk, vagy csak simán hülyék, vagy azt hiszik, hogy a túlerő elég.

Úgy ötven méterre tőlük megállok, és leveszem a sisakomat. Felemelem, hogy lássák.

– Chaos! – kiáltom, és remélem, hogy ki tudják venni a rajta lévő alakot.

– Hé, hát ez egy kiscsaj! – szólal meg az egyik.

– Annál jobb – röhög egy másik.

– Húzzátok el azt a szart, és engedjetek át, ha nem akartok balhét! – szólítom fel őket, mire a várakozásomnak megfelelően felnyerítenek. Felkapcsolom a reflektort. Most már jobban látom őket. Etnikumok és ruhák színes kavalkádja tárul a szemem elé, mintha azok álltak volna össze, akiket egy banda sem vett be. A vállamhoz emelem a motor oldalán hordott Remington puskát, és célba veszem a legnagyobb fickót, akit még mindig elvakít a fény, ráadásul közvetlenül az útzár előtt áll. Arra gondolok, hogy amikor utoljára használtam a fegyvert, milyen tökéletes egyenlő szárú háromszöget sikerült létrehoznom, amelynek a csúcsai a golyóm által ütött lyuk és a két szem lettek. Persze a cél akkor közvetlenül elém volt függesztve. Meghúzom a ravaszt, a lövés élesen visszhangzik az épületek között. A fickó hanyatt esik, egyenesen rá az útzárra, én meg gázt adok, és becélzom a szétvetett lába közét. Még vissza is tudom csúsztatni a puskát a tokjába, hogy mindkét kezemmel megragadhassam a kormányt, mielőtt az első kerekem hozzáérne a hullához, és átrobognék rajta.

Meg sem próbálnak leszedni.

Ezekben az időkben senki sem fecsérel golyót veszett ügyekre.

Fogalmam sincs, hogy tudatosan kanyarodom-e Adamsék háza felé, elvégre nincs annyi benzinem, hogy kitérőket tegyek. De talán szükségem van arra, hogy felkeressem a tetthelyet, hogy emlékeztessem magam arra, miért teszem azt, amit. Igazából mindegy. Egyszer csak ott találom magam.

Csend van, és sötét. Nem állok meg, csak lassítok.

A kapun még látszik a lyuk. A lyuk, amit én csináltam.

Összeszorítottam az erővágót, a pengéi átvágták a kapu acéldrótjait.

A hátam mögül tizenketten leskelődtek. Bűzlöttek a tesztoszterontól, a csizmájuk néha idegesen megdobbant az aszfalton.

– Gyorsabban! – sziszegte Brad ingerülten.

Megkérdezhettem volna tőle, mi ez a nagy sietség, és hozzátehettem volna, hogy a zsaruk úgysem fogják tiszteletüket tenni.

Megkérdezhettem volna, nem akarja-e átvenni, mert én olyan tempóban dolgozom, ahogy nekem tetszik.

Vagy megkérdezhettem volna, ne ejtsük-e az egészet, és elmondhattam volna neki az igazat: hogy ez rossz ötlet.

A helyetteseként igazából az lett volna a feladatom, hogy jelezzem az egyet nem értésemet, és megpróbáljam lebeszélni a dologról. Utána sokat gondolkoztam ezen. Hogy tudtam volna-e változtatni bármin is. Kétlem. Mert annál, hogy az ötlet rossz, fontosabb volt, hogy Brad ötlete. Szokás szerint nem akart volna leégni a banda előtt azzal, hogy bevallja, igazam van. De csinálhattam volna úgy is, ahogy szoktam: elővezethettem volna úgy az érveimet, mintha az övéit fogalmaztam volna át, hogy majd amikor belátja, hogy igazam volt – és amikor mások is belátják –, learathassa a babérokat. Ezzel nem is volt semmi bajom. Egy ostoba vezető is lehet okés, ha megtanul különbséget tenni jó és rossz tanácsadók között, és Bradnek megvolt ez a képessége. Bár az átlagnál nem volt okosabb, úgy tűnt, ösztönösen felismeri az intelligenciát. Nem kellett értenie az ember okfejtését, elég volt, ha látta, hogy van sütnivalója. Ezért nevezett ki egy lányt parancsnokhelyettesnek a Chaosba, nem azért, mert amúgy jól kick-boxolok.

Igazából azért nem próbáltam meg szembeszállni vele vagy manipulálni, mert sejtettem, hogy az akció többről szól, mint arról, hogy kaját szerezzünk, meg fegyvert, benzint és egy aggregátort, ami talán van a garázsban, talán nincs. Sejtettem, hogy ismeri őket. Van valamijük, ami kell neki, és nem fogja hagyni magát lebeszélni róla. Így aztán kussoltam. És azt is bevallom, hogy nem akartam kockára tenni a Chaosban elfoglalt pozíciómat, aminek az életemet köszönhetem, pár fehér pénzeszsákért, akiket még csak nem is ismerek.

– Megvan! – szóltam hátra.

Oldalra húztam az acéldrótokat, és bekúsztam, közben jól végigkarcoltam a bőrömet és a bőrdzsekimet.

A többiek követtek. Brad a holdfényben fürdőző, elsötétített házat bámulta. Két óra volt. Ha az emberek egyáltalán alszanak ezekben az időkben, akkor ilyenkor tuti.

Nem fegyvertelenül érkeztünk. Természetesen akadtak nálunk jobban felszerelt bandák, főleg, ha exzsarukból álltak, vagy exkatonákból, vagy a határon átszökő kartelltagokból. De az átlagos, fiatalokat tömörítő bandákhoz képest igazi hadseregnek számítottunk. Mindegyikünknek volt AK–47-ese, Glock 17-ese és kése. A Bazooka gránátjaink elfogytak, de Bradnek és nekem is volt két-két kézigránátunk.

Brad szeme úgy ragyogott, mint aki szerelmes. Néha szinte jóképűnek láttam. Alvás közben igazából az volt. De ébren volt valami zavaró az arckifejezésében vagy a kisugárzásában, valami félelem, mintha attól tartott volna, hogy megütik, és már előre gyűlölte volna azt, aki lesújt. És ez a kemény, hideg gyűlölet és félelem olyan gyorsan váltakozott benne a melegséggel, szépséggel, érzékenységgel, hogy csak találgatni lehetett, valójában milyen lehet belül. Egyszerűen muszáj volt sajnálni. És igyekezni segíteni neki. Aznap éjjel, ahogy a holdfény ráesett a hosszú, piszkosszőke hajára, arra a Kurtre hasonlított, a rockerre, akinek a zenéjét a mostohaapám játszani szokta, ha berúgott. Olyankor azt ordibálta, hogy mindenkinek azt kéne csinálni, amit Kurtnek, írni pár frankó dalt, aztán agyonlőni magát. De ő, mármint a mostohaapám semmire sem volt képes, így végül megelégedett azzal, hogy agyonlőtte magát.

– Készen állsz, Yvonne? – nézett rám Brad.

Az volt a terv, hogy Dumbóval becsengetünk, a többiek meg hátulról törnek be. Nem igazán értettem, minek felverni egy minden valószínűség szerint alvó családot, és miért nem használjuk ki a meglepetés erejét, amennyire csak lehet, de Brad azt mondta, hogy ezek olyan arcok, akiknek elaltatja az éberségét, ha megjelenik a küszöbükön egy kolumbiai lány meg egy kis növésű, retardált srác. Amolyan segítőkész alakok, tette hozzá megvetően.

Bólintottam, mire Brad felhúzta a símaszkját.

Dumbo és én a bejárati ajtó felé vettük az irányt, és becsengettünk. Vagy egy perc is eltelt, mire az ajtó feletti kamera kis fénye világítani kezdett.

– Igen? – szólalt meg egy álomittas férfihang a hangszóróból.

– Grace vagyok, Amy osztályába jártam – feleltem elcsukló hangon. A neveket Bradtől kaptam, a színészi tehetséget pedig két kolumbiaitól, akikről semmit sem tudok. – Ez itt az öcsém.

– Mit csináltok kint éjjel, és hogyan jutottatok ide be?

– A nagymamánkhoz vittünk kaját, de aztán belefutottunk egy bandába, nekem meg eszembe jutott, hogy Amy itt lakik. Átmásztunk a kerítésen. Sergio majdnem fennakadt a szögesdróton – mutattam Dumbo felsőjére, amit jól megszaggattunk. Mondjuk amiatt lebukhattunk volna, hogy az állítólagos öcsém ereiben egy csepp latin vér sem csordogált.

Szünet állt be. A pasas nyilván a fejét törte. Gyakran előfordult, hogy az emberek ételt meg ilyesmiket vittek ide-oda az éj leple alatt.

– Pillanat – szólalt meg végül.

A fülemet hegyeztem. A lépcsőn felhangzó léptekből ítélve egy felnőtt férfi közeledett.

Az ajtó kinyílt. Először csak kicsit, aztán teljesen.

– Gyertek be! Will vagyok, Amy édesapja.

A kék szeme melletti szarkalábakból arra következtettem, hogy sokat mosolyog. Kecskeszakállat viselt, és göndör, vörös haja fiatalabbnak mutatta annál, amennyinek tippeltem. Úgy tűnt, Bradnek igaza van. Tényleg segítőkész alak. Mezítláb volt, csak egy szakadt farmert kapott magára, meg egy pólót, amin egy egyetem logója látszott, nyilván azé, ahol tanult. Mögé surrantam, ő meg továbbra is nyitva tartotta az ajtót, hogy Dumbo is bejöhessen. Elővettem a pisztolyomat, és a csövével lesújtottam a halántékára. Nem akartam komoly sérülést okozni neki, és kiütni sem, elég magas vagyok ahhoz, hogy ha ilyen terveim vannak, akkor simán fejbe rúgjam. Csak meg akartam neki mutatni, hogy a kislány meg a törpe haverja nem riadnak vissza az erőszaktól.

Felkiáltott, és vérző halántékához kapta a kezét. Ráfogtam a pisztolyt.

– Ne bántsátok a családomat! – könyörgött. – Vigyetek el bármit, de ne…

– Ha azt csinálod, amit mondok, senkinek sem esik bántódása – feleltem.

Tényleg azt hittem, hogy igazat beszélek.

IV.

A vér ráfolyt a pólómra. Kivittek a garázsba, és odakötöztek egy székhez, azt pedig az esztergapadhoz. A lány, aki Amy osztálytársának hazudta magát – bár ez még akár igaz is lehetett –, a dízelaggregátort vizslatta. Kerekei voltak, de nyomott vagy százötven kilót, szóval nyilván azt latolgatta, hogyan tudnák elvinni.

Én azon kattogtam, Heidi vajon mit csinálhat. Ő is felébredt a csengetésre, és nyilván rájött, mi történik. Vajon sikerült levinnie Amyt és Samet a pincébe? Biztonságban vannak a helyiségben, amit pánikszobának neveztünk el? Igazából csak egy ablaktalan zug volt, aminek masszív ajtaját be lehetett zárni belülről, és ahova lecipeltünk egy hétre elegendő ételt és vizet. Ha a magas, fekete hajú lány valóban olyan értelmes, amilyennek tűnik, akkor csak összeszedik, amire szükségük van, és amit magukkal tudnak vinni, és elhúznak. A kissrác meg sem nyikkant, de a lány legkisebb intésére is ugrott. Túl ártalmatlannak tűnt ahhoz, hogy élvezetből bántson másokat.

Amikor meghallottam Heidi sikolyát a házból, rájöttem, hogy többen vannak.

– Azt mondtad… – kezdtem.

– Pofa be! – dörrent rám a lány, és megint megütött a pisztolyával.

A fiú ránézett, a lány pedig némán meredt rám. Mintha elnézést kért volna a pillantásával.

Nem sokkal később megjelent az ajtóban egy fiú, fehér hokisisakot viselt, amin Justitiát vettem észre.

– Azt üzeni, hogy gyertek be – szólt oda a lánynak. A hangjában nevetés bujkált.

Kicsoda? Nyilván a vezetőjük.

A kissrác és a lány eltűntek, de a fickó ott maradt velem. Orosz automata fegyvert tartott a kezében, azt, amire újabban mindenki áhítozott. Állítólag megbízható. Kalasnyikov. Néhány ország még a zászlóján is szerepelteti. Számukra a szabadságharc szimbóluma. Engem mindig taszított. Van valami perverz az íves szekrénytárában.

– Kapsz tőlem ötezret, ha elengedsz minket – ajánlottam a fickónak.

– És mégis hol költsem el? – röhögött fel. – A sarki kisboltban?

– Adok…

– Nem kell adnod semmit sem, öregfiú. Elveszem én magamtól.

Észrevette az egyik polcon a régi bukósisakomat, levette a jégkorongsisakját, és felpróbálta. Párszor fel-le mozgatta a plexijét. Gondolom, tetszett neki, mert lecsúsztatta a válláról a hátizsákját, és belehajította.

A házból megint sikolyt hallottam. Nem mertem levegőt venni. Micsoda barom vagyok, hogy ajtót nyitottam a Leviatánnak! Nem akartam levegőt venni, meg akartam halni. Nem, nem halhatok meg, most nem, a családomnak szüksége van rám. Ki kell szabadulnom. Megrángattam a kábelkötegelőt, amivel a lány a székhez kötözött. A bőröm felszakadt, és a meleg vér belecsorgott a tenyerembe.

Heidi megint felsikított, olyan hangosan, hogy most ki tudtam venni a szavát. Az egyetlen szavát. Ne! Elborzadva, hiábavalóan tiltakozott az ellen, amiről tudta, hogy meg fog történni.

A fickó rám nézett, és úgy mozgatta a kezét a Kalasnyikov csövén, mint aki a farkát veri, és közben vigyorgott.

Azt hiszem, akkor és ott kezdődött. Akkor és ott kezdett darabokra törni az, amiről azt hittem, hogy mindig is leszek.

Dumbóval megálltunk az étkező ajtajában. Az asztal kicsit parasztosnak tűnt a barna, vastag, durva deszkái miatt, de tuti egy rakat pénzbe került. Mint az, amit Maria mutatott abban a lakberendezési lapban, és amiről azt mondta, hogy el tudná képzelni magának. De ezt persze nem fogom tudni motorral elvinni hozzá. A pillantásom a nőn állapodott meg. Rákötözték az asztalra. Gondolom, találtak valahol egy kötelet, amit aztán átvetettek a nyakán, a mellkasán és a hasán. A lábát az asztal két lábához kötözték, a hálóingét pedig lehúzták a melle alá, és az ölét is szabaddá tették.

Előtte egy piros bőrdzsekit láttam, aminek a hátára egy tátott szájú sárkányt hímeztek, amint felbukkan a tengerből. Ragnar. Most felénk fordult.

– Hát itt vagytok.

A már most ritkuló, barna haján látszott, hogy nem fog sokáig ellenállni az idő vasfogának. Világos ragadozószeme még akkor is gonoszul, veszélyesen csillogott, amikor mosolygott. Vagy inkább főleg, amikor mosolygott. Nyilván nem véletlenül nevezte a várost szavannának, és nem véletlenül volt nála mindig egy hosszú, kampós végű vaslánc, amit arra használt, és ezzel őt idézem, hogy elválassza a gyenge állatot a csoportjától.

– Ez komoly? – kérdeztem.

– Komoly – felelte, és egyre szélesebben vigyorgott. – Ellenvetés?

Láttam, hogy látja, hogy magamba fojtom. A bandatagságért cserébe az embernek el kell fogadnia a banda szabályait. Többek között. De erről semmilyen szabályzat sem rendelkezett.

– Eljött az idő, Dumbo – szónokolt Ragnar. – A te időd.

– He?

– Gyere ide! Nincs mitől félni.

Dumbo kérdő pillantást vetett rám.

– Nem kell – tiltakoztam, de én is éreztem, hogy a hangomban nincs erő.

– De kell.

Ragnar kihívó arckifejezéséből egyértelműen kiolvashattam, hogy szerinte neki kellett volna megkapnia a parancsnokhelyettesi posztot, nem nekem. Alig várta, hogy vitába szálljak vele, és kijátszhassa az ütőkártyáját, de már tudtam, mi lesz az.

– Brad utasítása – közölte, amikor nem szólaltam meg.

– És Brad hol van? – néztem körbe.

Mindenki az asztalon vergődő nőt bámulta. Dumbo is. Akkor vettem észre a kerekre tágult szemű kisfiút egy, az asztal felé fordított széken. Három-négy éves lehetett. Egyenesen az anyjára meredt.

– Fent – felelte Ragnar, és Dumbo felé fordult. – Na? Készen állsz, kiskrapek?

Valamelyik O’Leary iker Dumbo mögé osont, és lerántotta a nadrágját. Mindenki röhögött. Dumbo is, de ő mindig nevet, ha mások is nevetnek, nehogy valaki rájöjjön, hogy nem érti a poént.

– Hát nézzenek oda! – álmélkodott Ragnar. – A gnóm nagyon is készen áll.

Megint röhögés hangzott fel. Dumbo volt a leghangosabb.

– Mondd meg Yvonne-nak, hogy készen állsz, Dumbo! – szólította fel Ragnar, de közben engem nézett.

– Készen állok! – kiáltotta Dumbo. A többiek figyelme feltüzelte, üveges pillantással bámult a nőre.

– A francba, Dumbo! – próbáltam megállítani. – Ne…

– Megtagadod a parancsot, Yvonne? – heherészett Ragnar. – És mást is erre próbálsz rávenni?

– Készen állok! – kiáltotta Dumbo megint. Ha valamiről úgy gondolta, hogy jól megy neki, szerette megismételni.

A többiek felemelték a nő lába előtti székre, egyre hangosabban biztatták, és közelebb lökték.

Elöntött a düh, de ha az ember elveszíti a fejét, akkor a meccset is el fogja, ezért csak halkan, de ahhoz elég hangosan, hogy biztosan meghallja, odasziszegtem Ragnarnak:

– Ezért még megfizetsz.

A szék lába megnyikordult. A nő a fia felé fordította a fejét. Az arcán patakzottak a könnyek, és suttogott neki valamit. Nem bírtam visszafogni magam, és közelebb araszoltam hozzájuk, így már ki tudtam venni, mit mond erőltetetten nyugodt, mégis remegő hangon.

– Minden rendben van, Sam. Minden rendben. Hunyd le a szemed! Gondolj valami szépre! Gondolj arra, hogy mit szeretnél csinálni holnap!

Odaléptem Samhez, a hóna alá nyúltam, és felemeltem.

– Engedd el! – sikította a nő. – Azonnal engedd el a fiamat!

A szemébe néztem.

– Jobb, ha ezt nem látja – feleltem.

A vállamra kaptam a kapálózó és visító gyereket, erősen fogtam, és a konyha felé indultam. Ragnar az utamba állt. A pillantásunk összekapcsolódott. Nem tudom, mit látott a szememben, de pár másodperccel később elkotródott előlem.

– Ne! – sikította a nő, én pedig behúzott nyakkal kisiettem az ajtón, és átvágtam a konyhán. Kiértem a folyosóra, és megkerestem a fürdőszobát. Letettem a kisfiút a kádba, elhúztam a zuhanyfüggönyt, és azt mondtam neki, hogy az anyukája majd érte fog jönni, ha most csendben marad, és befogja a fülét. Kivettem a kulcsot a zárból, és kívülről rázártam az ajtót.

Felmentem a lépcsőn, el néhány nyitott ajtó előtt, és amikor egy csukott ajtóhoz értem, óvatosan lenyomtam a kilincsét.

A folyosóról beesett a szobába némi fény. Brad egy ágy mellett ült, ahol egy velem egykorú, szőke lány aludt fülhallgatóval. Ismerem ezt a típust. Zajszűrős. Jól lehet vele aludni, miközben kint az utcán gránátok robbannak.

Vagy miközben az ember családját pár méterrel odébb kínozzák.

Brad nyilván már gyönyörködött benne egy ideje. Amúgy tényleg csinos lány volt, kicsit olyan régimódian romantikus benyomást keltett. Nem az én esetem. Brad viszont egyértelműen teljesen odavolt érte. Még sohasem láttam ilyennek. Lágyan, álmodozva pislogott, az ajkán enyhe mosoly játszott. Rádöbbentem, hogy korábban még nem láttam boldogságot az arcán.

A lány elfordult a fény elől, de nem ébredt fel.

– El kell húznunk – suttogtam. – A visítás kihallatszott a garázsba. A szomszédok talán már hívták is a zsarukat.

– Van időnk – felelte Brad. – És ő velünk jön.

– He?

– Az enyém.

– Te teljesen megvesztél?

Lehet, hogy túlságosan felemeltem a hangomat, a lány mindenesetre hirtelen kinyitotta a szemét. Brad kivette a füléből a fülest.

– Helló, Amy – suttogta idegen, bársonyos hangon.

– Brad?

A lány szeme kitágult, és automatikusan hátrahőkölt az ágyban, hogy minél messzebbre kerüljön tőle.

– Ne aggódj! – duruzsolta Brad. – Azért vagyok itt, hogy megmentselek. Betört hozzátok egy banda, és elkapták a szüleidet meg Samet. Szedj össze pár ruhát, és gyere velem! Az ablak alatt van egy létra.

Amy közben engem is észrevett.

– Mi a fenét akarsz, Brad?

– Megmenteni téged. A többiek lent vannak.

Amy vadul pislogott, miközben a hallottakat forgatta magában. Gyorsan reagált, amit az elmúlt időben mindannyiunknak meg kellett tanulni.

– Nem hagyom egyedül Samet – felelte hangosan. – Nem tudom, mi folyik itt, de ha nem segítesz, akkor tűnj innen! – Felém fordította a fejét. – És te ki vagy?

– Hallgass Bradre! – válaszoltam, és megmutattam neki a pisztolyomat.

Nem tudom, jól tettem-e, vagy sem, nem kaptam Bradtől semmiféle emberrablási instrukciót, de ahogy Amy fel akart kelni, Brad megragadta a haját, hátrarántotta a fejét, és rongyot szorított az orrára meg a szájára. Amy pár másodpercig küzdött, de aztán a teste megrándult, majd elernyedt. Kloroform. Én meg azt hittem, hogy kifogytunk belőle.

– Segíts vinni! – szólított fel Brad, és a zsebébe tömte a rongyot.

– De mégis mit akarsz vele?

– Feleségül veszem, és családot alapítunk.

Akkor persze azt hittem, hogy viccel.

– Na gyere! – parancsolt rám, és az ájult lány hóna alá nyúlt. Megemelte az egyik szemöldökét. Nem mozdultam. Nem voltam benne biztos, hogy képes leszek rá. Az ágy feletti plakátot néztem. A rajta lévő együttest én is szoktam hallgatni.

– Ez parancs – közölte Brad. – Szóval dönts!

Dönts! Persze tudtam, hogy ez mit jelent. Döntsd el, hogy továbbra is a családba akarsz-e tartozni! Az egyetlen családba, amid maradt. Akiken kívül senki sem tud megvédeni. Dönts, most azonnal!

Akkor mégis megmozdultam. Előrehajoltam, és megragadtam Amy lábát.

A távolodó motorok felverték az utca csendjét. Heidi az egyik kabátomba burkolózva botorkált ki hozzám a garázsba. Valahonnan kerített egy kést, és kiszabadított. Átöleltem. Rázta a hideg, remegett, és a nyakamba ordított, mintha nem tudott volna elég rövid idő alatt eleget sírni, és attól tartott volna, hogy megfullad.

– Elrabolták – zihálta. Forró könnyei a pólóm alá folytak. – Elrabolta Amyt.

– Kicsoda?

– Brad.

– Brad?

– Nem láttam az arcát, de Brad Lowe volt.

– Biztos vagy benne?

– Csak rajta volt símaszk, és nem szólalt meg, de látszott, hogy ő a főnök, és aztán felment Amyhez. És amikor az a lány meg a srác bejöttek az étkezőbe, valaki azt mondta, hogy Brad utasítása.

– Mi volt Brad utasítása?

Heidi nem válaszolt.

Magamhoz szorítottam. Nem kellett tudnom. Még nem.

A barna bőrű lány tudta, hogy a lányunkat Amynek hívják, és hogy nagyjából egykorúak. Bradnek tényleg volt egy bandája. Az is logikus, hogy eltakarja az arcát olyanok előtt, akik felismernék. És az is rá vall, hogy ahhoz mégsem elég okos, hogy ne bukjon le.

Igen, Brad volt. Brad Lowe. Teljesen megbolondult. De nemcsak őrült, hanem őrült szerelmes is.

Emiatt mertünk még reménykedni.

V.

– Kilenc perc! – kiáltja a hadnagy. A tető végén egyre hevesebben verdes a kötél. Erősödik a szél.

Colin int egy férfinak, aki eltűnik a tetőtéri lakásban, majd egy pezsgőhűtő vödörrel jelenik meg, amiből kiáll egy zöld üveg nyaka.

– Búcsúzzunk el egymástól stílusosan! – mosolyog Colin. – Hányan vetették bele magukat az élvezetekbe, és jelentették ki nemtörődöm módon, hogy utánuk a vízözön, de a mi esetünkben már valóban itt van, így nekünk aztán tényleg felesleges tartogatni a jó évjáratú italokat. Öntözzük velük a torkunkat, míg el nem vágják!

– Hát… – felelem, és átveszem a karcsú poharat a férfitól. – Én azért valamivel optimistább vagyok, Colin.

– Mindig is az voltál, Will. A történtek után csodálom, hogy nem veszítetted el az emberekbe vetett hitedet. Bárcsak nekem is jutott volna a naivitásodból és a szívedből! Melegítene kicsit. De nekem csak ez a hideg, racionális agyam van. Mintha egyedül laknék egy hatalmas kővárban télidőben.

– Mint a patkányszigeti börtönödben.

– Igen. Egyébként találtam új magyarázatot a rengeteg patkány jelenlétére. Az 1800-as években, mielőtt megépítették volna a börtönt, a szigeten kórház volt, és odaküldték a hastífuszosokat, hogy ne fertőzzenek meg másokat. Tudták, hogy meg fognak halni, és senki sem akart tífuszos hullákkal bajlódni, még a rokonok sem. Erre a patkányok is rájöttek, és sötétedéskor kórusban visítva várták a friss holttesteket a kórház hátsó kapujánál. Akit ott kitoltak, azt szőröstül-bőröstül befalták még napkelte előtt, és ez így mindenkinek megfelelt.

– Ezt el is hiszed? Vagy még mindig azt gondolod, hogy a patkányok is úgy menekültek oda, mint te?

Colin bólint.

– A patkányokat nem fertőzi meg a hastífusz, Will, de az emberi félelem igen. Az ijedt patkányok agresszívak, mi meg tőlük rémülünk meg, és azonnal végzünk velük. Nem a vírus fog minket megtörni, Will, hanem az egymástól való félelem.

A félelemre gondolok. Arra, amit akkor éreztem, amikor a Chaos betört hozzánk. Arra, amit hiába próbáltam megfelelően érzékeltetni, amikor aznap éjjel feljelentést tettünk, majd amikor másnap a nyomozókkal beszéltünk a rendőrségen.

A két nyomozó, akik az asztal mellett ültek, már nem rám és Heidire néztek. Inkább a jegyzeteiket mustrálták. Azt hittem, azért, mert amit elmeséltünk, annyira szörnyű. A lányunkat elrabolták, és a feleségemet csoportosan megerőszakolták, mialatt én a garázsban ültem megkötözve. Csak később jöttem rá, hogy nem ez volt az oka, hanem az, hogy éppen akkor számoltam be arról a meggyőződésünkről, hogy a banda vezetője Brad Lowe, az ismert informatikai vállalkozó, Colin Lowe fia volt.

– Megvizsgáljuk az ügyet – mondta a nő, aki Gardell nyomozóként mutatkozott be. – De túl sokat azért ne várjanak!

– Ne várjunk túl sokat? Akkor mégis mi a faszt várjunk? – Nem is vettem észre, hogy ordítok, amíg meg nem éreztem Heidi kezét a karomon. – Elnézést. De a lányunk eltűnt, mi meg itt vagyunk, és… és…

– Értjük – felelte Gardell. – Rosszul fejeztem ki magam. Csak azt akartam mondani, hogy időbe telhet. A jelenlegi helyzetben egyszerűen nincs kapacitásunk rá, hogy minden erőszakos bűncselekménynek utánajárjunk.

– Az világos, hogy fel kell állítaniuk egy fontossági sorrendet – válaszolta Heidi. – De ebben az esetben egy fiatalkorút raboltak el alig pár órája, és gyakorlatilag ezüsttálcán szolgáljuk fel önöknek a tettest. Ha sorrendet kell felállítani…

– Megtesszük, ami tőlünk telik – szakította félbe Gardell, és gyors pillantást váltott a kollégájával. – Most ki kell mennünk egy gyilkosság helyszínére, de hallanak még rólunk.

Felálltak, és én is.

– És az ujjlenyomatok? – kérdeztem. – DNS? Nem hallgatják ki a szomszédainkat?

– Mint mondtam… – kezdte Gardell.

A nap hátralévő részében Colinnal próbáltam kapcsolatba lépni, de eredménytelenül.

Elmentem a lakáshoz, aminek Brad lenyúlta a kulcsait, de meg kellett állapítanom, hogy Colin nem hazudott. Teljesen ki volt égve.

Fel-alá autóztam az utcákon, és szinte abban reménykedtem, hogy megtámadnak, nem is tudom, miért. De semmi nem történt, minden nyugodtnak tűnt. Mintha fegyverszünet lett volna.

Hazamentem, és Heidivel úgy feküdtünk le, hogy Samet magunk közé tettük, így legalább olyan érzésünk volt, hogy maximális biztonságot nyújtunk neki, ha már Amynek nem tudtunk.

Hajnalban, amikor Sam édesen szuszogott, megkérdeztem Heiditől, el akarja-e mondani azokat a részleteket, amiket a rendőrségnek adott konkrét, de rövid beszámolójából kihagyott.

– Nem – felelte kurtán.

Azon töprengtem, hogyan képes ennyire hűvösen és nyugodtan viselkedni. A lelki sokk vezethet apátiához, de nem erről volt szó. Úgy tűnt, mintha az uralma alá hajtotta volna a testét és az agyát, és hűvös nyugalomra kényszerítette volna magát, ahogy bizonyos állatok szabályozni tudják a testhőmérsékletüket.

– Szeretlek – suttogtam.

Nem kaptam választ. Megértettem. Kizárta az érzéseit, jéggé fagyasztotta a szívét, hogy ne folyjon ki a testéből, ne csorogjon végig az asztalon, és ne csepegjen a padlóra. Mert akkor egyikünknek sem tudna segíteni. Szeretetből szeret minket kicsit kevésbé, biztosan ez a magyarázat.

– Szeretlek – suttogta.

Nem kapott választ.

A kulcslyukon keresztül lestem őket. Brad közelebb hajolt Amyhez. A lány az ágyán ült lehajtott fejjel. Nevetségesen nagy, kockás golfnadrág volt rajta, meg egy férfiing, amiket Brad nyilván a korábbi lakók szekrényéből szedett elő. Nem vittek magukkal túl sok mindent.

Óvatosan körülkémleltem, és füleltem a konyhából felszűrődő zajokra. Nem örültem volna, ha rajtakapnak, amint a vezetőnk után leselkedek.

Aztán megint a kulcslyukra tapasztottam a szemem.

Amy nagyon csinos volt, még úgy is, hogy a haja az arcába lógott, és alig lehetett belőle valamit látni.

Lehet, hogy ezért leselkedtem?

Az akció után rögtön hazaindultunk. Brad mögött haladtam a város északi részén elterülő dombokat keresztül-kasul szelő keskeny, mély völgyek egyikében. Korábban, amikor még a prérifarkasok uralták a vidéket, művészek és hippik vertek itt tanyát, olyanok, akik nem engedhettek meg maguknak egy belvárosi lakást. Aztán ez megfordult, a szegények beköltöztek a központba, a gazdagok meg nagy villákban terpeszkedtek, és élvezték az öböl és a felhőkarcolók látványát. De talán megint változás fog bekövetkezni. Több villa üresen állt, és egyre több prérifarkas és kutya próbált valami ehetőt felhajtani az utak mentén.