Chris Fabry & Gary Chapman

Parázs
a hó alatt

Karácsonyi ének
a házasságról

részlet

Harmat
Budapest, 2021

This book was first published in the United States by Moody Publishers,
820 N. LaSalle Blvd., Chicago, IL 60610
with the title A Marriage Carol,
copyright © 2011 by Chris Fabry and Gary Chapman.
All rights reserved.
Translated by permission.

Hungarian edition © 2012, 2021 by Harmat Kiadó
All rights reserved. Minden jog fenntartva.

Második, javított kiadás 2021

Fordította: Győri Katalin

978 963 288 677 0 (epub)
978 963 288 678 7 (mobi)

A bibliai idézeteket az új fordítású Biblia javított kiadásából vettük át
(Budapest: Kálvin, 2019).

Mindazoknak, akik fáznak,
akiket megsebzett az élet, akik keményen küzdenek.
Töltse el őket ez a történet melegséggel,
élettel és mindenekfelett: reménnyel!

Bevezetés

Tudom, mit fogsz mondani. Máshoz kellett volna hozzámennem.

Onnan tudom, mert én is erre a következtetésre jutottam. Csakhogy mindez még az előtt a bizonyos tél előtt volt, amikor sérelmeinkbe burkolózva végső döntésre jutottunk pontosan szenteste. Azelőtt, hogy leesett volna a hó.

A hó megtanított valamire. Ez a fehér csoda igenis képes tanítani, ha engedjük. Én általa értettem meg, hogy nyitott szemmel járni kockázatos. Látni veszélyes. Szeretni nem olyan könnyű.

Ha csak megkedveltük volna egymást évekkel ezelőtt, és csupán a „boldogság” után futottunk volna, akkor a helyzet most sokkal egyszerűbb lenne. Ha a célod mindössze annyi, hogy jobban érezd magad, akkor könnyedén továbbállhatsz. Felkapod a csomagod, leugrasz a vonatról, és folytatod a keresgélést. De a szeretet sebezhetővé tesz a hideggel szemben. Magához int, te pedig szó nélkül besétálsz a hóviharba – egy fölrázott, ide-oda himbálózó üveggömbbe –, ahol az események fölött semmilyen hatalmad sincs. Csak védtelenül állsz a jeges szélben, és valami után kutatsz, amit rég belepett a hó.

Az igazi szeretetet nem lehet előre eltervezni. Nemet sem mondhatsz rá, ha egyszer már megérkezett. Az igazi szeretet akkor sem ér véget, ha esetleg a másik odébbáll. Mert elhagyhatsz egy személyt, egy családot vagy egy lelki otthont, de a hegektől és az emlékektől nem tudsz úgy megszabadulni, mint egy zsák használt ruhától. Ez az érzés nem söpörhető csak úgy el, hiszen nem belőled ered, hanem egy láthatatlan forrásból. Egy Forrásból, mely a lelket táplálja.

Most bizonyára azt mondod, sosem éreztél igazi szeretetet. Már a kezdeteknél elromlott valami. Vagy egyszerűen csak megfagyott az évek alatt. Lehet ugyan a benned lévő szeretet kőkemény, attól az még elpusztíthatatlan, a vízfolyamokat egyszerűen nem lehet visszatartani. A szeretet mindig megtalálja a maga útját, még ha a cseppek jéggé fagytak is.

Rájöttem egy dologra: életünket a döntéseink határozzák meg, és döntéseink – a hópelyhekhez hasonlóan – addig-addig hullanak ránk, míg végül a bennünk lévő melegség lassan elszunnyad, kialszik, majd végül meghal. Aztán magunkra maradunk, a következmények súlyával a vállunkon. A szív ellenben a tavasz, a nap és az élet melegére vágyik. A bennünk lévő szeretettel pedig céltudatosan és ösztönösen mozoghatunk az életben. Nélküle botladozunk és vakon kutatunk a keskeny ösvény után.

Most elmesélem, pontosan mi is történt. Bár nagyon fáj, mindent úgy mondok el, ahogy volt. Kérlek, nagyon figyelj! Bárcsak megnyílna benned valami: egy kis ajtó, mely a szívedhez vezet, a szemed, hogy újra lásson egy aprócska fénysugarat, vagy talán az agyad egy rejtett zuga, ami azt súgja, hogy ez lehet a megoldás, az ösvény életed sodródó, hánykódó folyamában! Lényed egy része minden bizonnyal hisz a csodákban, hogy a halál – a látszat ellenére – nem a vég. Hogy amit egyszer sírba tettek, még feltámadhat.

Sokszor álmodtam úgy a szeretetről, mintha az csak egy régi emlék volna. Olykor megérintettem a tükröt, és letöröltem a párát, hogy lássam a tükörképem. Homályos volt és elmosódott. Arra vágytam, hogy gyönyörű panoráma fogadjon! De nekem csak ez jutott: egy száraz, kietlen sivatag itt belül.

Nincs azonban olyan kiszáradt vidék ezen a földön, ahol a szeretet ne tudna virágoskertet fakasztani. Még a te szíved sem.

1. versszak A rövidebb út

– Mikor mondjuk el a gyerekeknek? – kérdezte csak úgy, minden érzelem nélkül, végig sem gondolva a szavakat. Mintha csak a Microsoft vagy a Google részvényeinek állása felől érdeklődött volna. Ez volt az első mondata az alatt a közel húsz perc alatt, amióta együtt ültünk az autóban. A házassági évfordulónkon.

– Majd karácsony után – feleltem, hozzá hasonlóan szenvtelenül és hűvösen. – Biztos, hogy nem ma este vagy holnap.

– Szerinted még nem tudják? Vagy legalábbis nem sejtik, hogy valami nincs rendben?

– David még biztosan nem, ahhoz túl fiatal. Justin kérdezget meg bámul rám őzikeszemeivel, de magában tartja, amit gondol. Egyedül Becca miatt aggódom.

– A gyerekek könnyen túlteszik magukat bármin. Ha most még nem is tudják, majd megértik, ha elmagyarázzuk nekik. Mindenkinek jobb lesz így.

Reméltem, hogy igaza van.

– Mostantól legalább két karácsonyuk is lesz – tette még hozzá.

Az ablaktörlők saját ritmusukra sikálták le a szélvédőről a vizes havat. A táj betemetődött a fehér takaró alá, újabb réteget képezve az előzőn, amely még nem olvadt el teljesen. Az út, ahol még látszott, feketéllett a ráfagyott latyaktól. Lassan poroszkáló autók tűntek fel közvetlenül előttünk, mivel Jacob rátaposott a gázra, és most ott toporgott egy kocsi nyomában. Alig várta, hogy végre megelőzhesse.

– Biztos vagy benne, hogy az irodájában lesz? – tűnődtem az ablakon kibámulva, kapaszkodót keresve. – Ebben az időben? Szenteste?

– Még ott van. Felhívtam, mielőtt elindultunk. A papírok is elkészültek.

– Van családja? – kérdeztem.

– Mi? – válaszolta olyan lekezelően, ahogyan csak tőle telt, és úgy nézett rám, hogy muszáj volt elfordulnom. Nem bántam volna, ha soha többé nem kellene látnom ezt az arckifejezést.

– Azt kérdeztem, hogy van-e családja. Felesége? Gyerekei?

– Fogalmam sincs – újabb megvető pillantással felelt. – Nem tudtam, hogy ez is szempont nálad.

– Nem, csak elgondolkodtam azon, hogy miért dolgozik valaki szenteste. Nem csoda, hogy válóperes ügyvéd.

Ennyit a szívélyes csevegésről. Ő sem bírta tovább a feszült csendet, ezért bekapcsolta a rádiót. Csodálkoztam, hogy ez eddig nem jutott eszébe. Az óra 15.18-at mutatott, egy megkésett Rush Limbaugh-közvetítés éppen most ért véget. Aztán valami összecsukható ágyat reklámoztak, majd helyi közlekedési hírek és időjárás-jelentés következett. Eltorlaszolt utakra, fagyos időre és még fehérebb karácsonyra számíthattunk. Több centivel fehérebbre. Hidegfront közeledett, és a magasabb fekvésű településeknél még több csapadékra lehetett számítani.

– Nem hallgathatnánk valami mást? – kérdeztem.

A férjem mordult egyet, majd benyomta az FM gombot. Az ő kocsijában ültünk, így nem voltak előre beállítva a rádiócsatornák. Beindult az automatikus kereső.

Jacob összeráncolta a homlokát.

– Állítsd le, ha valamelyik megfelel!

Hagytam, hogy átugorja Gene Autry Rudolf, a piros orrú rénszarvas című slágerét. A dal fájdalommal töltött el, mert a gyerekekre emlékeztetett. Főleg Davidre, aki még hitt a Mikulásban és a rénszarvasaiban. A következő állomáson José Feliciano harsogta utoljára spanyolul: „Boldog karácsonyt!” A kijelző bal oldalán a helyi keresztény rádió játszotta a Csendes éj ezredik feldolgozását. Ezt is képtelen voltam hallgatni, mivel belül mart a bűntudat azért, amire éppen készültünk.

Paul McCartney arról énekelt, hogy a hangulat éppen megfelelő, a lélek várakozással teli, és neki tökéletes karácsonya van. Bárcsak én is ugyanezt mondhattam volna el! A Journey együttes aztán azzal biztatott, hogy „Ne add fel a hitet!”, amit én – legalábbis a házasságunkat illetően – már régen megtettem. Nem így terveztük húsz évvel ezelőtt, bár az akkori hóvihar hasonló volt a mostanihoz. Húsz szentestével azután, hogy az anyám segítségével gondosan kiválasztott ruhában az oltár elé álltam, most farmerban, egy régi pólóban és nagykabátban, sportcipővel a lábamon csúsztam lefelé a közös megegyezésen alapuló válás síkos útján.

A három gyerek és a papagáj – egy kutya túl sok gonddal járt volna, Jacob pedig allergiás a macskákra – velem marad, ő pedig külön lakásba költözik majd újév után. Megígérte, hogy rendszeresen ránéz a gyerekekre. Tudomásom szerint – vagy amennyit láttatni engedett – nem volt másik kapcsolata. Nem ez volt a problémánk. A hűtlenségnél sokkal súlyosabb kérdésekkel küzdöttünk.

Imogen Heap dalánál állítottam meg a keresőt. Semmi karácsonyi hangulat. Csak bolondos zene és szintetikus énekhang, ami elvonta figyelmemet arról a jelenről, ami elvileg a legnagyobb ajándék a világon. Tudom. Sokat hallottam ezt az évek során.

– Elegem van az autópályából! – horkant fel Jacob. – Lerövidítem az utat.

– A hegyen keresztül? Ebben az időben? – két kérdés volt a válaszom erre az egyszerű kijelentésre.

– Így fele annyit kell csak utaznunk. Senki sem használja már a régi főutat.

– Szerinted nem biztonságosabb, ha a letakarított úton megyünk?

Ellenvetéseimmel mit sem törődve hirtelen élesen balra fordította a kormányt. A kocsi vége jobbra csúszott. Amíg ő ismét egyenesbe kormányozta a járművet, én ösztönösen a zárhoz kaptam. Erre a tipikus – szemforgatással és sóhajjal kísért – Jacob-féle fejrázással reagált.

– Belehalnál, ha egyszer végre megbíznál bennem? – kérdezte.

Erre legalább egymillió olyan eset jutott az eszembe, amikor próbáltam megbízni benne. És egymillió olyan dolog is, amiben csalódást okozott. Húsz évig kerestem az okokat, hogy teljesen belé vethessem a bizalmamat. De hogyan is tudnál bízni valakiben, aki képtelen azt az életet élni melletted, amire vágysz? Persze voltak apró jelei a gondoskodásának: egy-egy bocsánatkérő rózsacsokor néhanapján, de a virágok elhervadtak és a kukában kötöttek ki. Végül más utakat választottunk: ő az autópályát, én pedig a mellékutakat. Külön, mégis valamiképpen egy irányba tartva. Mint két hold, amely azonos bolygó körül kering, de pályájuk csak ritkán keresztezi egymásét.

– Nem szeretném, ha a gyerekek a temetésünkkor látnának minket legközelebb – motyogtam.

Rátaposott a fékre, én pedig felsikítottam, amint a kocsi ismét megcsúszott. A passzív-agresszív vezetési stílus volt a specialitása.

– Rendben van, máris megfordulok!

Egyik kezemmel a fejemhez kapva, könnyekkel a szememben csaptam rá a rádió kapcsológombjára, és szinte öntudatlanul feleltem:

– Nem, menj csak tovább!

Tartalom

Bevezetés

1. versszak – A rövidebb út

2. versszak – Egyedül

3. versszak – Az első választás

4. versszak – A másik férfi

5. versszak – Pillantás a jövőbe

Befejezés

Kiadja a Harmat Kiadó
1113 Budapest, Karolina út 62.,
Tel.: (1) 466-9896
E-mail: harmat@harmat.hu
Internet: www.harmat.hu

Felelős kiadó: Herjeczki Kornél
Felelős szerkesztő: Győri Anna
Műszaki vezető: Bernhardt Péter
Borítóterv: Lente István
Elektronikus könyv: Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok:
Noto Serif – Apache License 2.0
Sorts Mill Goudy – SIL Open Font License