Miről beszélek, amikor futásról beszélek?

Fordította: Nagy Anita

{{watermark}}

Murakami Haruki

Miről beszélek,

amikor futásról beszélek?

Memoár

Geopen Könyvkiadó

2012

A mű eredeti címe:

Hashiru koto ni tsuite kataru toki ni boku no kataru koto

What I Talk About When I Talk About Running

Copyright © Haruki Murakami, 2007

Hungarian translation © Nagy Anita, 2012

Kiadja a Geopen Könyvkiadó, 2012

Felelős kiadó: Babucs Éva

Felelős szerkesztő: Rácz I. Péter

Borítóterv: Váradi Gábor

ISBN 978 963 516 178 2 epub

www.geopen.hu

Geopen a Facebookon

Tartalom

Előszó

Nem kötelező szenvedni

1

Ugyan ki nevethetne Mick Jaggeren?

2

Hogyan lesz valakiből regényíró, aki fut?

3

Az első negyvenkét kilométer

4

Hogyan írjunk regényt? A módszerek a mindennapos reggeli futásban rejlenek

5

Ha lett is volna akkoriban lófarkam…

6

Már senki se verte az asztalt, senki se dobált poharakat

7

Ősz New Yorkban

8

Mindhalálig tizennyolc

9

De legalább sose gyalogolt

Utószó

A világ legkülönfélébb útjain

Előszó

Nem kötelező szenvedni

Egy bölcs mondás szerint az igazi úriember nem beszél a nőkről, akikkel szakított, meg az adóról, amit befizetett – nos, ez a mondás úgy kitaláció, ahogy van. Én dobtam össze az imént. Elnézést. Ha azonban valóban létezne ilyen mondás, talán szintén az úriemberség egyik feltétele lenne nem beszélni arról, hogy mit teszünk egészségünk megőrzése érdekében. Egy igazi úriember bizonyára valóban nem fecseg összevissza arról, hogy miképpen marad fitt. Ez az érzésem.

Mint azt mindenki tudja, én nem vagyok igazi úriember, tehát az előbbiekkel nem különösebben kellene törődnöm, de mégis, kicsit zavarba ejt, hogy a jelen könyvet írom. Mentegetőzésnek hangzik, ami kellemetlen, de akkor is igaz, hogy miközben ez a könyv a futásról szól, az egészségmegőrzésről nem esik benne szó. Nem hirdetem, hogy: „Na, kérem, egészségünk érdekében mindannyian fussunk naponta!” Csupán arról fogok elmélkedni, hogy mit jelent nekem a futás, és kérdéseket teszek föl magamnak, hogy aztán megválaszoljam őket.

W. Somerset Maugham írja, hogy „minden borotválkozásban filozófia rejlik”. Ami talán azt jelenti, hogy lehet bármilyen hétköznapi egy tevékenység, ha napi rendszerességgel folytatjuk, az elmélyült szemlélődéshez vezethet. Szívből egyetértek Maugham meglátásával. Vagyis ha íróként, továbbá futóként írok egy személyes jellegű, szerény kis szöveget a futásról, majd nyomtatásba adom, az valószínűleg nem tekinthető súlyosabbfajta tévedésnek. Nekem sok vesződséggel járó természetem van: az a típus vagyok, aki semmit nem képes végiggondolni, ha nem írja le. Ahhoz tehát, hogy megvizsgáljam, mit jelent nekem a futás, muszáj volt dologra fognom a kezem, és megírnom ezt a szöveget.

Egyszer, amint egy párizsi szállodában heverészve az International Herald Tribune-t olvastam, véletlenül találtam benne egy maratoni futókról szóló összeállítást. Interjút készítettek néhány híres futóval, megkérdezték tőlük, hogy verseny közben, saját maguk buzdítására mi ismétlődik mantra gyanánt a fejükben. Nagyon érdekes összeállítás volt. A végigolvasása után tele voltam csodálattal, hogy mi mindenre gondolnak, míg lefutják a 42,195 kilométert. Bizony, a maratoni futás rendkívül megterhelő sport. Valamiféle mantra ismételgetése nélkül kibírhatatlan.

Az interjúalanyok között volt egy futó, aki, mióta csak fut, mindig a (szintén futó) bátyjától tanult mondatokat hajtogatja magában verseny közben. Pain is inevitable. Suffering is optional. Ez az ő mantrája. A pontos árnyalatokat nehéz japánul visszaadni, de egy szándékoltan egyszerű fordítás úgy szólna, hogy „a fájdalom szükségszerű, ám szenvedni nem kötelező (választható, rajtunk múlik)”. Ha például futás közben úgy érezzük, hogy „jaj, ez nagyon kemény, nem bírom tovább”, abból a „nagyon kemény” elkerülhetetlen tény, de a „bírom vagy nem bírom” rész mindenképpen magának a futónak a döntésére van bízva. Azt hiszem, a fenti két mondat tömören összefoglalja a maratoni futás legfontosabb sajátosságait.

Több mint tíz éve jutott eszembe, hogy írnom kellene egy könyvet a futásról, de aztán csak telt-múlt az idő, és nem kezdtem bele a megírásába, hanem tépelődtem, hogy így se lenne jó meg úgy se lenne jó. A „futás” úgy általában témának túlságosan elnagyolt, és nem tudtam eldönteni, pontosan mit és hogyan kellene írnom.

Ám egyszer hirtelen rájöttem, hogy meg kellene próbálnom őszintén, az elején kezdve, szöveggé formálni azt, amit érzek és gondolok a futásról, más mód nincs. 2005 nyarán szépen, apránként nekikezdtem az írásnak, majd 2006 őszén befejeztem. Néhol korábban írt szövegeimet is idézem, de túlnyomórészt az adott pillanatra jellemző érzéseimet írtam le úgy, ahogy jöttek. A futásról őszintén írni számomra azt is jelentette, hogy (bizonyos mértékig) őszintén írok magamról. Erre menet közben jöttem rá. Azt hiszem tehát, hogy ezt a könyvet nyugodtan olvashatják egyfajta – a futás mint központi elem köré épülő – memoárként is.

Ha a filozófia szintjét nem is ütik meg, empirikus úton nyert következtetésből akad majd néhány. Lehet, hogy nem túl jelentősek, de az biztos, hogy saját testemet használatra fogva, a szabadon választott szenvedésen keresztül, abszolút mértékben személyesen jutottam el hozzájuk. Talán nem alkalmazhatóak túl széles körben. De akárhogy is, ez vagyok én.

2007 augusztusában

1

2005. augusztus 5.

Hawaii, Kauai sziget

Ugyan ki nevethetne
Mick Jaggeren?

Ma 2005. augusztus 5-e, péntek van. Hawaii, Kauai sziget, északi part. Már-már megdöbbentő, milyen tökéletesen derült az idő. Egyetlen felhőt se látni. Pillanatnyilag még a felhő fogalmának létezésére se utal semmi. Július végén érkeztem. Mint mindig, kibéreltem egy lakást, és reggelente, míg tart a hűvös, asztalhoz ülök és dolgozom. Most például ezt a szöveget írom, kötetlen szöveget a futásról. Nyár lévén természetesen forróság van. Hawaiit gyakran nevezik az örök nyár szigetének, de mivel az északi féltekén helyezkedik el, azért megvan a négy évszak. A nyár (valamivel) melegebb a télnél. Ám Massachusetts állam Cambridge városának téglás-betonos, kínzókamrához is hasonlítható párás melegéhez képest az itteni kellemes idő paradicsomi. Légkondicionálóra semmi szükség. Ha ablakot nyitunk, fogja magát, és csak úgy árad be a kellemes szellő. A cambridge-iek, ha elárultam nekik, hogy az augusztust Hawaiin töltöm, egy emberként lepődtek meg: „Tán elment az eszed, hogy pont nyáron, direkt odamész abba a melegbe?” Nos, fogalmuk sincs semmiről! Fogalmuk sincs, hogy az északkeleti irányból szüntelenül fújó passzátszél milyen hűvössé varázsolja a nyarat Hawaiin. Hogy mekkora boldogság békésen olvasgatni egy avokádófa hűs árnyában, vagy fogni magunkat, és úszni egyet a Csendes-óceán egy öblében, ha hirtelen erre támadt kedvünk.

Azóta is, hogy itt vagyok Hawaiin, mindennap, kihagyás nélkül futok. Lassan két és fél hónapja, hogy újra elkezdtem így élni, vagyis hogy egyetlen nap sem hagyom ki a futást, leszámítva azokat az eseteket, amikor valamiért tényleg muszáj. Ma reggel 1 óra 10 percet futottam, míg egy hordozható lejátszón a Lovin’ Spoonful Daydream és Hums of the Lovin’ Spoonful című két albumát hallgattam.

Mivel abban az időszakban vagyok, amikor a távolságot kell kitartóan halmoznom, a szintidő pillanatnyilag nem túlságosan lényeges. Csak futok, egyre nagyobb távolságokat, néma kitartással, nem sajnálva az időt. Ha kedvem támad gyorsan futni, akkor azért rákapcsolok, de ha emelem is a sebességet, csak rövid időre teszem, és ügyelek rá, hogy a kellemes érzés, ami a testemben van, egy az egyben megmaradjon másnapra. Ugyanezzel a beosztással írom a nagyregényeimet. Azon a ponton, amikor úgy tűnik, még tudnék írni, egy határozott mozdulattal leteszem a tollat. Így aztán következő nap könnyű fölvenni a munkát. Ernest Hemingway is írt valami hasonlóról, azt hiszem. Rendszeresség, beiktatott szünetekkel, töretlenül megtartott ritmus: hosszútávra szóló műveleteknél ez a lényeg. Ha a ritmus egyszer beállt, utána már van valahogy. De amíg meghatározott sebességgel, megbízhatóan forogni nem kezd a kerék, nem lehet eléggé odafigyelni.

Ma reggel, míg futottam, egy darabig esett az eső, de épp csak annyi, amennyi kellemesen lehűtötte a testemet. A tenger felől vastag felhők érkeztek, beborították az eget a fejem fölött, egy kis eső csordogált belőlük, majd mintha azt mondanák, hogy „sürgős teendőnk van”, hátra se pillantva távoztak valahova. Azután a mindig tettre kész nap ismét teljes erővel ontani kezdte sugarait a földre. Könnyen értelmezhető időjárás. Nehéz feladványt vagy kétértelműséget nem találni benne, ahogy metaforákat vagy szimbólumokat se. Futás közben összetalálkoztam néhány kocogóval, részint férfiakkal, részint nőkkel. Voltak, akik szökellve, lendületesen haladtak, és olyan benyomást tettek, mintha egy csapat útonálló elől menekülnének. Ugyanakkor hunyorgó, hangosan lihegő, előreesett vállú, nagyon kínlódva haladó, elhízott kocogók is akadtak. Lehet, hogy egy hete voltak cukorszűrésen, és az orvosuk melegen ajánlotta nekik a rendszeres mozgást. Én meg valahol a két csoport között helyezkedem el.

A Lovin’ Spoonful zenéje, akárhányszor hallom, csodás. Nem tolakodik az előtérbe. Ha ezt a megnyugtató zenét hallgatom, apránként felrémlik mindannak emléke, ami az 1960-as évek közepén történt velem. Nem jelentős eseményekről van szó. Ha film készülne az életemről (amire csak gondolni is félelmetes), az utómunkálatok során mindet kivágnák. Azzal, hogy ezekre az epizódokra nincs különösebben szükség, mert nem rosszak ugyan, de szokványosak. Igen, tényleg apró és szokványos történetek. Ám számomra a maguk módján jelentőséggel bíró, értékes emlékek. Lehet, hogy észre se veszem, és mosolygok, vagy egészen kicsit gondterhelt arcot vágok, amint eszembe jutnak. És végtére ezeknek a különféle, szokványos eseményeknek a halmozataként vagyok itt én. Itt, a Kauai sziget északi partján. Ha végiggondolom az életem, néha az az érzésem, nem vagyok több uszadék fánál, melyet partra sodort a víz. A világítótorony felől fújó passzátszél közben az eukaliptuszfák leveleit borzolja lágyan a fejem fölött.

Idén május végétől, mióta Massachusetts állam Cambridge városában lakom, ismét a mindennapjaim egyik pillérévé vált a futás. Elég komolyan futok. „Komolyan futni” nekem heti hatvan kilométert jelent, ha konkrét számokban akarjuk kifejezni. Ez annyit tesz, hogy a hét hat napján napi tíz kilométert futok. Igazából jó lenne a hét minden napján lefutni tíz kilométert, de esős napok is akadnak, meg olyan napok is, amikor sok a munkám, és nem tudok a futásra időt szakítani. Sőt olyanok is, amikor fáradt vagyok, és nincs kedvem futni. Ezért eleve fönntartok heti egy szünnapot. Így jön ki a heti hatvan, havi körülbelül kétszázhatvan kilométer, számomra a „komolyan futni” hozzávetőleges standardja.

Júniusban tehát pontosan kétszázhatvan kilométert futottam. Júliusban emeltem a távot, és háromszáztíz kilométert teljesítettem. Ez azt jelenti, hogy mindennap pontosan tíz kilométert futottam, a heti szünnap beiktatása nélkül. Természetesen nem volt ez mindennap pontosan tíz kilométer, olyan is előfordult, hogy egyik nap tizenöt sikerült, másnap meg csak öt. Átlag napi tíz kilométerről beszélek (ha kocogós tempóban egy órát futok, az nagyjából annyira jön ki). Ez nálam az „elszántan futottam” szint. Azóta is, hogy Hawaiin vagyok, tartom a napi tíz kilométeres iramot. Elég rég futottam ilyen rendszerességgel és ekkora távokat.

A nyár New Englandben sokkal kegyetlenebb annál, ahogy azt mindazok képzelik, akiknek még nem volt részük benne. Akadnak hűvös, kellemes napok is, de aztán jönnek az elviselhetetlenül forróak és kellemetlenek. Ha van egy kis szellő, még hagyján. De amint eláll a szél, a tenger felől érkező, ködszerű pára vékony, vizes lepelként tapad a testünkre. Egyórányi futás a Charles folyó partján, és minden, amit magamon viselek, úszik az izzadságban, mintha leöntöttek volna egy vödör vízzel. Leégett bőröm bizsereg. A fejem kóvályogni kezd, képtelen
vagyok bármiről is összefüggően gondolkodni. Ha nagy erőfeszítések árán így is befejezem a futást, az olyan, mintha az utolsó porcikámig teljesen kifacsartak volna, és valami minden mindegy felszabadultságérzés fog el.

Hogy miért szűntem meg egy bizonyos pillanatban „komolyan” futni, annak több oka is van. Először is az, hogy egyre elfoglaltabbá váltam, és nem tudtam már olyan egyszerűen időt szakítani rá. Arról szó sincs, hogy fiatalkoromban végtelenül sok időm lett volna, de ennyire sok ügyes-bajos dolgom legalábbis nem akadt. Úgy tűnik, az ügyes-bajos dolgok megszaporodnak, ahogy öregszünk. Aztán ott van még az az ok is, hogy inkább a triatlon kezdett vonzani, semmint a maratoni futás. Mint közismert, a triatlon úszásból és kerékpározásból áll a futás mellett. Mivel eredetileg futó vagyok, a futás nem okozott különösebb gondot, de ahhoz, hogy a másik két sportágba is alaposan beletanuljak, megfelelő mennyiségű gyakorlásra volt szükségem. Az alapoktól újratanultam úszni, elsajátítottam a kerékpározás technikáit, és megedzettem a szükséges izmaimat. Ezek időbe és fáradságba kerülő műveletek, és ennyivel leapadt a futásra szánt időm.

Ám legfőképpen valószínűleg azért vesztettem el lelkesedésem a futás iránt, mert egyszerre csak belefáradtam egy kicsit. 1982 őszén kezdtem el futni, és a rá következő majd huszonhárom évben végig futottam. Szinte mindennap kocogtam, évente legalább egyszer teljesítettem egy teljes maratont (ha utánaszámolok, eddig huszonháromszor), ezenkívül a világ számos pontján indultam megszámlálhatatlanul sok, különféle rövid- és hosszútávú futóversenyen. Hosszútávokat futni eleve passzolt hozzám, és örömöt okozott. A sok szokás közül, melyet eddigi életem során szedtem magamra, minden bizonnyal a futás a leghasznosabb és a legnagyobb jelentőséggel bíró. És azt hiszem, azáltal, hogy huszon-egynéhány éve megszakítás nélkül futok, testem-lelkem egészében véve jó irányba fejlődött és formálódott.

A csapatjátékokról nem mondhatnám, hogy illenek hozzám. Akár jól van ez így, akár nem, így születtem. Ha fociztam vagy baseballoztam (gyerekkoromat leszámítva, ilyen élményem valójában nem nagyon van), kissé mindig kellemetlenül éreztem magam. Talán az teszi, hogy nincs testvérem, de azokat a játékokat, melyeket másokkal együtt kell játszani, nem bírom megszeretni. Az olyan sportokat sem nevezhetem erősségemnek, mint a tenisz, melyben egyik a másik ellen folyik a versengés. A squasht szeretem ugyan, de ha egyszer meccsre kerül sor, fura nyugtalanságot érzek, akár nyerek, akár veszítek. A küzdősportok szintén nem az erősségeim.

Természetesen belőlem sem hiányzik a küzdeni akarás. Ám abból valamiért soha nem csináltam túlságosan nagy ügyet, hogy másokkal szemben nyerek-e vagy veszítek. Ez a tulajdonságom felnőttkoromra se változott lényegesen. A győzelem vagy a vereség nem izgat különösebben, lehet szó akármiről. Inkább arra irányul az érdeklődésem, hogy képes voltam-e teljesíteni a saját magam meghatározta szintet. Ebből a szempontból a hosszútávfutás a tökéletesen rám tervezett sport.

Ha valaki lefut egy teljes maratont, akkor megérti, hogy a futóknak nem számít, győztesként vagy vesztesként kerültek-e ki a versenyből valakivel szemben. A legkiválóbbak számára persze, akiknek a győzelem a cél, lényeges feladat az orruk előtt feltűnő rivális megelőzése, de egy átlagos futónak nem számít a személyes szintű győzelem vagy vereség. Akadhatnak, akiket az motivál, hogy „attól a pofától aztán nem akarok kikapni”, és ez valószínűleg segít mindent beleadniuk az edzésbe. Akkor azonban nem maradunk sokáig futók, ha mondjuk, egy bizonyos riválisunk nem tud elindulni a versenyen, és emiatt elvész (vagy felére csökken) motivációnk a táv lefutására.

Az átlagos futók többsége úgy indul neki a versenynek, hogy előre kitűzi egyéni időcélját. Ha ezen az időn belül fut, az azt jelenti, hogy teljesített valamit, ha meg esetleg nem, az azt, hogy nem sikerült teljesítenie. Azt is teljesítménynek lehet tekinteni, ha valaki nem tudott ugyan kitűzött idején belül futni, de elégedettség, vagyis előrevivő, pozitív érzés maradt benne, hogy minden tőle telhetőt megtett, avagy valamilyen nagyobb felfedezésre jutott a futásra és önmagára vonatkozóan. Más szóval, a hosszútávfutók számára az a lényeges standard, hogy futás után éreznek-e büszkeséget (vagy ahhoz hasonlót) önmaguk miatt.

Ugyanez a munkámról is elmondható. A regényírásban mint foglalkozásban – már legalábbis számomra – nincsen győzelem vagy vereség. Az eladott példányszám, az irodalmi díjak, a pozitív vagy negatív kritikák talán tekinthetők fokmérőnek, de nem érintik a kérdés lényegét. Az a mindennél fontosabb, hogy amit írtam, megüti-e a saját magam által meghatározott mércét, és erre vonatkozóan nehéz kifogásokat felsorakoztatni. Mások számára nyilván ki lehet találni valami megfelelő magyarázatot, saját magunkat azonban nem lehet becsapni. Ebben az értelemben a regényírás hasonlít a teljes maratoni táv lefutásához.
A lényeg az alkotó számára az, hogy a motivációja csendesen, biztosan ott rejlik saját magában, és a formát meg a mércét nem a külvilágban kell keresgélnie.

Számomra a futás hatékony testedzés, egyben kifejező metafora. A mindennapos futóedzések meg az egymást követő versenyek során apránként egyre magasabbra tettem a lécet, és a szintek teljesítése által én magam is fejlődtem. Legalábbis igyekeztem fejlődni, nap mint nap megtettem érte az erőfeszítéseket. Jómagam persze nem vagyok valami nagy futó. Tökéletesen átlagos – vagy mondjuk talán úgy, közönséges – szinten vagyok. Ám ez egyáltalán nem fontos. Mert az a fontos, hogy akár csak egy kicsivel, de meghaladjam a tegnapi önmagam. Ugyanis ha a hosszútávfutásban létezik legyőzendő ellenfél, az a tegnapi önmagunk.

Azonban miután negyvenes éveim második felébe léptem, ez a rendszer, mely az önmagamhoz való viszonyításon alapult, apránként kezdett változásokat mutatni. Az egyszerűség kedvéért: nem javultak a versenyeken elért időeredményeim. Az életkoromra való tekintettel ez bizonyos fokig elkerülhetetlen. Élete egy bizonyos pontján minden egyes ember eléri és meghaladja fizikai teljesítőképessége csúcsát. Egyéni különbségek persze vannak, de normál esetben az úszók a húszas éveik első, az ökölvívók a második felében, a baseballjátékosok a harmincas éveik közepén átlépnek egy szemnek láthatatlan határvonalat. Ezt lehetetlen elkerülni. Egyszer megkérdeztem egy szemorvost, hogy létezik-e a világon ember, akinek öregkorára nem romlik el a látása, mire ő furcsálkodó mosollyal válaszolta, hogy „ilyen embert még egyetlenegyet sem láttam”. Ugyanerről van szó. (A művészek esetében szerencsére mindenkinél máskor jön el a csúcs. Dosztojevszkij például élete hat évtizedének utolsó néhány évében írta az Ördögöket és A Karamazov testvéreket, két legfontosabb nagyregényét. Domenico Scarlatti élete során 555 zongoraszonátát komponált, legnagyobb részüket ötvenhét és hatvankét éves kora között.)

Én magam futóként negyvenes éveim második felében haladtam meg a csúcsot. Addig nagyjából három és fél óra alatt
futottam le egy teljes maratont. Ez pontosan öt perc/kilométeres, avagy nyolc perc/mérföldes tempót jelent. Olyan is előfordult, hogy három és fél órán belül teljesítettem, meg olyan is, hogy túlléptem ezt az időt (éppenséggel az volt a gyakoribb, hogy túlléptem). Ám körülbelül ennyi idő alatt viszonylag simán le tudtam futni egy teljes maratont. Még akkor is, amikor már egy kicsit kudarcosabbnak éreztem az eredményt, benne voltam a három óra negyven percben. Négy óra fölötti idő teljesen elképzelhetetlen volt, akkor is, ha szinte alig edzettem, vagy nem voltam a legjobb formában. Ez a periódus eltartott egy darabig, mint valami szélfútta síkság. Ám egy idő után új szelek kezdtek fújni. Hiába edzettem ugyanannyit, mint korábban, egyre nehezebben tudtam a három óra negyven percet teljesíteni, a tempóm öt és fél perc/kilométerre változott, a végére pedig súroltam a négyórás határt. Ez kisebbfajta sokként ért. Mégis mi történhetett? Nem akartam azt gondolni, hogy mindezt a korom teszi. A mindennapi életben ugyanis még egyáltalán nem éreztem hanyatlást fizikai téren. De tagadhattam vagy háríthattam akárhogy, a számok egy kicsivel, majd megint egy kicsivel gyengébbnek mutattak.

Biztos az is belejátszott, hogy a teljes maratoni távon romlani kezdtek az eredményeim, de felfigyeltem a maratonnál hosszabb távok futásának lehetőségére. Más sportágak is felkeltették az érdeklődésemet, mint a triatlon vagy a squash. Talán nem tesz jót, ha csak futok, további sportokat is be kellene társítanom, és sokoldalúan edzenem a testem – gondoltam. Személyi edzőhöz jártam, az alapoktól újratanultam úszni, és könnyebben, gyorsabban is ment, mint korábban. Az izomzatom is jól fogadta az újfajta terhelést, a testem alakulása szemmel látható volt. A teljes maratonom ideje azonban, ahogy a tenger húzódik vissza az apállyal, lassan, de biztosan továbbra is romlott. Többé nem éreztem lazának és örömtelinek a futást, mint korábban. Lassan elhidegültünk egymástól, ő meg én. Ebben csalódottság is volt, amiért erőfeszítéseim nem nyerték el a jutalmukat, és az elutasítottság érzése is, hogy az ajtó, melynek nyitva kellene állnia, egyszer csak bezárult. Ezt runner’s bluesnak „a futó melankóliájának” neveztem el. Hogy ez milyenfajta szomorúság volt, arról később még részletesen mesélek.

Mikor azonban tíz év után visszatértem Cambridge-be (korábban két évet töltöttem itt, 1993 és 1995 között, még Bill Clinton elnöksége idején), és megpillantottam a Charles folyót, egyszerre csak felbuzgott bennem, hogy „de jó lenne futni”. A folyók olyanok, hogy amennyiben nem ment végbe valami óriási változás, nagyjából mindig ugyanúgy néznek ki, de a Charles aztán végképp pontosan olyan volt, mint régen. Eltelt az idő, kicserélődtek a diákok, én tíz évet öregedtem, a Charleson szó szerint sok víz lefolyt. Ennek ellenére maga a folyó szinte egyáltalán nem változott, megtartotta régi arcát. Bő áramú vize hang nélkül igyekezett a Boston-öböl felé. Hullámai a partot mosták, zöld nyári növényeket neveltek, táplálták a vízimadarakat, áthaladtak a régi kőhíd alatt, visszatükrözték a felhőket a nyári égen (télen meg befagytak), és különösebb sietség nélkül, de soha meg nem pihenve, megingathatatlan, sokat túlélt gondolat módjára, kitartóan haladtak a tenger felé.

Miután elrendeztem Japánból magammal hozott holmimat, elintéztem a hivatalos ügyeket, és kialakítottam a mindennapjaimat, megint elkezdtem lelkesen futni. Életembe visszatért annak öröme, hogy mélyen belélegzem a kora reggeli friss levegőt, és egy ismerős helyen futok, ahol korábban annyit edzettem már. Azé, hogy lábdobbanásaim, lélegzetem és szívverésem hangja összekeveredik, és sajátos, többszólamú ritmust hoz létre. A Charles folyó a regattaversenyek szent helye, mindig látni rajta evezősöket. Én versenyt futok velük. Legtöbbször természetesen a regatták a gyorsabbak. Ám a folyón felfelé haladó, lassan evező egyszemélyes hajókkal néha föl tudom venni a versenyt.

Talán azért is, mert itt tartják a Boston Maratont, de Cambridge-ben nagyon sokan futnak. A folyó mellett hosszan nyújtóznak a futásra épített utak, ha úgy tartja kedvünk, bármilyen távolságba, órákon keresztül futhatunk. Az utat azonban a biciklisek is használják, tehát mindig oda kell figyelni a hátunk mögül elősüvítő kerékpárokra. Néhol útburkolati repedések is vannak, arra is vigyázni kell, hogy ezekben ne bukjunk föl. Az is megakaszthat a futásban, ha elkapunk egy hosszú piros lámpát. Ezektől eltekintve azonban nagyon kellemesek itt a pályák.

Futás közben általában rockzenét hallgatok, néha jazzt is. A futás ritmusához azonban szerintem leginkább a rock illik. A Red Hot Chili Peppers, a Gorillaz, Beck, vagy olyan régebbi zenék, mint a Creedence Clearwater Revival meg a Beach Boys. A lehető legegyszerűbb ritmus az igazi. Mostanában nagyon sok futó iPodról hallgat zenét, de én jobban szeretem jól megszokott hordozható MD-lejátszómat. Az iPodnál nagyobb is, és összehasonlíthatatlanul kevesebb információ tárolható rajta, de nekem tökéletesen megfelel. Úgy vagyok vele, hogy nem szeretném összekeverni a zenét meg a számítógépet. Ahogy a barátságba meg a munkába nem jó szexet keverni.

Mint korábban már elmondtam, július folyamán háromszáztíz kilométert futottam. Volt két esős nap, és másik kettő, amikor azért nem tudtam futni, mert éppen átutaztam egyik helyről a másikra. Aztán sorozatban több, bágyasztóan meleg nap is következett. Ha belegondolok, nem is olyan rossz teljesítmény a részemről, hogy lefutottam háromszáztíz kilométert. Egyáltalán nem rossz. Ha havi kétszázhatvan kilométer azt jelenti, hogy „komolyan futok”, akkor háromszáztíz kilométer az „elszántan futok” kategóriába esik. Ahogy nőtt a lefutott távolság, úgy csökkent a testsúlyom. Két és fél hónap alatt hét fontot fogytam, a derekamról eltűnt az alig észrevehetően odatelepedni kezdő fölösleg. Hét font kicsivel több, mint három kiló. Képzeljék el, hogy vesznek a hentesnél három kiló húst, és kézben, gyalog viszik haza. Így bizonyára érzékelhető, hogy mekkora súlyról van szó. Ha arra gondolok, hogy ekkora súlyt cipeltem magamon, meglehetősen vegyesek az érzelmeim. Az életből Bostonban nem hiányozhat a csapolt sör (Samuel Adams Summer Ale) meg a Dunkin’ Donuts, de a mindennapos, kitartó edzés eredménye akkor is magáért beszél.

Némileg eszementnek érzem, ha valaki ezt az én koromba érve még direkt leírja, de hogy a rend kedvéért azért tisztázzuk: az a típus vagyok, aki szeret egyedül lenni. Vagy, hogy kicsit pontosabban fejezzük ki, az a típus vagyok, akinek nem esik túlságosan nehezére