MODERN MAGYAR TÖRTÉNELEM

Sorozatszerkesztő:
Ablonczy Balázs és Müller Rolf

© Apor Péter, 2021

© Jaffa Kiadó, 2021

Minden jog fenntartva!

Borítófotó:
MTI fotó / Fehérváry Ferenc;
Fortepan / Chuckyeager Tumblr

Borítóterv: Hegyi Péter

Felelős szerkesztő: Nemes Krisztián

Felelős kiadó: Rados Richárd

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

ISBN 978-963-475-566-1

ISSN 2559-9666

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

A könyv alapjául szolgáló kutatást és a kézirat elkészítését a Gerda Henkel Alapítvány az 27/F/14 számú támogatása biztosította.

TARTALOM

A történész meséje

Mese a molnárról

Mese a kövér emberről

Mese a forradalomról

Mese a zsidókról

Mese a fasisztákról

Epilógus

Felhasznált irodalom

A képek forrásai

Jegyzetek

A TÖRTÉNÉSZ MESÉJE

1.

1946 tavaszán futballmérkőzést rendeztek a Jász-Nagykun-Szolnok megyei községben, Kunmadarason. A falusi labdarúgómeccsek egyáltalán nem számítottak szokatlannak ebben az időben Magyarországon.{1} A kunmadarasi azonban alighanem az egyik legkülönösebb esemény lehetett a sportág történetében. A csapatok ugyanis nem szomszéd települések, különböző foglalkozások, esetleg nemzeti közösségek vagy vallásfelekezetek tagjait képviselték: a kunmadarasi mérkőzés „kövérek és soványak” között zajlott.{2} A focimeccsnek különös jelentőséget kölcsönzött, hogy nem sokkal később, 1946. május 21-én véres verekedés robbant ki a falu piacán, amely három halálos áldozatot is követelt. Az egyik elhunyt, Kuti (Klein) Ferenc, néhány héttel korábban a „kövérek” csapatában, a felbőszült falusiak egyike, Füleki László, a „soványakéban” játszott. A focimeccsen rituális formában megjelenő társadalmi osztályozás nem sokkal később közvetlen, szó szerint vérre menő következményekkel járt.

Ennek a könyvnek a Magyarországon 1945 őszén, illetve 1946. február és augusztus között kirobbant erőszakos tömegmegmozdulások története a témája.{3} Honnan eredt ez a furcsa konstelláció, a társadalmi osztályozás, a testi tulajdonságok és az erőszak közti szoros viszony? Mi a szerepe a testnek és a testek közti különbségtételnek az erőszakban? Mi a kollektív erőszak szerepe a testre, a testek közti különbségtételre építő társadalmi osztályozásban? Hogyan lesznek a hétköznapi élet látszólag ártatlan fogalmai és gyakorlatai, mint a kövérség és soványság észrevétele, az erőszak és elnyomás szülőhelyei? Mi az erőszakra épülő társadalmi osztályozás szerepe az 1945 utáni társadalmi és politikai változásban? Ez a könyv a kollektív erőszakot olyan, a társadalmi-kulturális rendre irányuló és eredendően politikai cselekvésnek tekinti, amelynek fő forrása a hétköznapok szokásszerű rendje: a test, a gesztusok és a rituális cselekvés.

Az 1945 utáni kollektív erőszakban részt vevő tömegek döntő részben ipari, acél-, gép- és textilgyárakban dolgozó, illetve földmunkások, főként kubikosok és napszámosok csoportjaiból verbuválódtak. Mit jelent a hatalomtól szokásosan távol esőnek tekintett emberek politikai részvétele, hogyan járulnak hozzá hatalommal látszólag nem bíró hétköznapi gyakorlataik a társadalom rendjének megalkotásához, más szóval a történelem alakulásához? Ez a kérdés különösen élesen vetődik föl a szocialista diktatúrák esetében, ahol az állam láthatólag nem sok teret hagyott a független társadalmi cselekvés számára.{4} A hétköznapi gyakorlatok, a hatalom és a politikai cselekvés viszonya általánosabb jelentőségű kérdéseket is fölvet. Sokak számára a hétköznapok rendje a hatalomnélküliek eszköze, hogy szembeszegülhessenek a politikai hatalommal rendelkezők erejével, politikai részvételüket ezért az ellenállás fogalmaiban ragadják meg.{5} Ez a könyv az ellenkezőjét állítja: a kollektív erőszak 1945 utáni eseményeiben a hétköznapok rendje a mások feletti hatalom gyakorlásának eszköze volt, és így a társadalmat átszövő politikai hatalom szerkezetének eredete is.

Az 1946. május 21-én Kunmadarason megtámadott áldozatok kivétel nélkül zsidó származásúak voltak. A zsidók bántalmazása reggel kezdődött a piactéren, amikor az emberek rátámadtak egy szomszéd faluból, Tiszaszentimréről érkezett férfira. Ezt követően a tömeg végigkergetett az utcákon egy zsidó kereskedőt a családjával együtt, míg mások a piacon egy budapesti férfit támadtak meg. Az emberek ezután betörtek egy közelben lakó zsidó polgár boltjába. Azok az izraeliták, akik nem voltak ott a piacon, megpróbáltak elrejtőzni vagy bezárkózni. A tömeg végigjárta a házaikat, és bántalmazta az ott lakókat. Több embert megvertek, és hármat közülük meg is gyilkoltak. Az egyik férfi, aki később belehalt sérüléseibe, először megpróbált elmenekülni a felbolydult faluból, de üldözői utolérték a katonai repülőtér közelében.{6}

A kunmadarasi pogrom egyike volt azoknak a több esetben halálos áldozatokat is követelő erőszakos tömegmegmozdulásoknak, amelyek 1946 tavaszán és nyarán végigsöpörtek a magyar vidéken. A tömegerőszak legsúlyosabb és legnagyobb visszhangot kiváltó esete az 1946. július végi miskolci tüntetés volt. Július 30-án a Diósgyőri Vasgyár munkásai Miskolcra vonultak, hogy tüntessenek a feketézők ellen, illetve az augusztus 1-jén bevezetendő új pénz, a forint mellett. A megmozdulás közvetlen kiváltó oka a helyi kommunista lapban, a Szabad Magyarországban aznap reggel megjelent vezércikk volt. A cikk a miskolci Flórián-malom két tulajdonosának, Rejtő Sándornak és Jungreisz Ernőnek a letartóztatásáról adott hírt, akiket feketézéssel és a forint elleni támadással vádolt meg. A malom által jóval a kötött, hatósági áron felül, illegálisan eladott lisztet néhány nappal korábban éppenséggel a kommunista párt miskolci nyomdája vásárolta meg. Az üzletet a várost irányító kommunista főispán, Oszip István utasítására kötötték meg, aki így akart közvetlen bizonyítékra szert tenni a malom feltételezett feketézésére. Rejtőt és Jungreiszt letartóztatásukat követően, július 30-án kísérték a közeli internálótáborba, ahova Diósgyőrön át vezetett az út. A városba menetelő munkások a Miskolcot Diósgyőrrel összekötő villamos egyik megállójában találkoztak össze a két malomtulajdonossal. Rejtőt és Jungreiszt a tömeg kiragadta az őket kísérő rendőr őrizetéből, és ütlegelve magával hurcolta a miskolci városháza előtti térre. Itt, a tüntetés hevességétől időközben már megijedt párt- és szakszervezeti vezetők kétségbeesetten igyekeztek rávenni a munkásokat, hogy térjenek vissza a gyárba és engedjék el foglyaikat. A feldühödött tüntetők azonban nem hallgattak a vezetőkre, és a város piacterére, a Búza térre vonszolták Rejtőt és Jungreiszt, hogy meglincseljék őket. A bántalmazásnak a helyszínre érkező szovjet csapatok vetettek véget, ám a nyakánál fogva teherautóhoz kötött Jungreisz életét már nem lehetett megmenteni. Rejtő hosszú kórházi ápolásra szorult, de végül szerencsésen túlélte a bántalmazásokat. A miskolci tömegerőszak azonban nem ért véget a két malomtulajdonos meglincselésével. Két nap múlva a vasgyári munkások a városi rendőrkapitánysághoz vonultak, hogy kiszabadítsák a július 30-ai tüntetés után letartóztatott társaikat. A tüntető tömeg betört az épületbe, és súlyosan bántalmazott két rendőrtisztet, Boruzs (Burus) Lajost és Fogarasi Artúrt, ez utóbbi bele is halt sérüléseibe.{7}

A molnárok, kereskedők és rendőrök már a miskolci lincselést megelőzően is számos helyen – így Kunmadarason is – erőszakos támadások célpontjai lettek. 1946. február 23-án, Ózdon, a vasgyár üzemi bizottságának elnökét, Antalköz Józsefet ért támadás hírére gyűltek össze a munkások. Az ezt követő tüntetés során kifosztották a város főutcájának üzleteit. Március 9-én, Szegeden, a kendergyár dolgozói támadtak rá Weil Frigyes és Strasser Gyula ügyvezető igazgatókra, akik a tüntetők meglátása szerint ellenségesen viseltettek az üzemi bizottság és annak elnöke, Strack Ádám iránt. Március 2-án Békéscsabán, 7-én Szegváron és 9-én Mindszenten a feketézők és tisztviselők ellen szervezett tüntetések során bántalmaztak kereskedőket, tanárokat, papokat és rendőröket.{8}

A kollektív erőszak eseteiben mindannyiszor kulcsszerepet játszott az antiszemitizmus: a legtöbb tömegmegmozdulás során zsidók is voltak a bántalmazottak között, néhány helyen pedig – mint Kunmadarason vagy Rejtő és Jungreisz esetében Miskolcon – kifejezetten a támadások legfőbb célpontjai lettek. A parasztok vagy munkások és zsidó szomszédjaik konfliktusa, a zsidó lakosok módszeres felkutatása és súlyos bántalmazása sokban hasonlított az antiszemita erőszak 19. századi vagy éppen korábbi mintáihoz.{9} A társadalmi konfliktusok, a gazdasági nehézségek, a háborús erőszak, különösen a zsidók ellenében elkövetett tettek tapasztalatai, a zsidó polgárok tulajdonának megszerzésével és a kárpótlással szembeni ellenállással kapcsolatos élmények, a vérvádakban tovább élő népi antiszemitizmus, valamint a zsidó áldozatok gyakran cinikus, politikai szempontú kihasználása mind hozzájárultak a holokausztot túlélő kelet-európai zsidók elleni társadalmi és kulturális diszkriminációhoz, illetve ahhoz, hogy ez a kizárás több településen erőszakba torkolljon.{10} Aligha véletlen, hogy a társadalomtudományos értelmezés és a közvélekedés egyaránt az antiszemitizmus történeteként gondol az 1945 utáni erőszak eseteire.{11}

A hatalom intézményeitől távol eső emberek által elkövetett tömeges erőszak politikai és társadalmi jelentőségének megértése egyáltalán nem könnyű és nem is problémamentes feladat. Azt a módot, ahogyan manapság a háború utáni kollektív erőszakban történő társadalmi részvételt értelmezni szokás, a lengyelországi Kielcében és Krakkóban kirobbant pogromok vizsgálata, különösen Jan T. Gross, Bożena Szaynok és Anna Cichopek-Gajraj munkái határozták meg.{12} Gross gondolatmenete különösen fontos, hiszen szokatlan élességgel ábrázolja a hétköznapi emberek, parasztok, munkások, kézművesek, tisztviselők és hivatalnokok aktív jelenlétét az erőszakban. A háború kézzelfogható tapasztalataira összpontosító Gross meggyőző, racionális magyarázatát adja azoknak a társadalmi változásoknak, amelyek végeredményeképpen a lengyel társadalom széles csoportjai vettek részt a zsidóellenes erőszakban. A lengyel társadalom, írja Gross, szokatlanul hosszú és kegyetlen háborús tapasztalatokra tekintett vissza. A hosszú megszállás és az erőszak széles körű tapasztalatai mind hozzájárultak a társadalom atomizáltságához, a zsidók elleni erőszakban történő részvételhez, illetve a rendszeres betörésekhez és lopásokhoz.{13} A háború után ez a szétziláltság a tulajdonjogok helyreállításával szembeni makacs ellenálláshoz vezetett, amelyet a hatóságok láthatólag maguk is pártoltak, vagy legalábbis elnéztek. A zsidók elleni támadások igen gyakran akkor indultak meg, amikor egyenruhás milicisták vagy rendőrök a zsidók keresztény gyerekek elleni feltételezett bűntettei ügyében kezdtek vizsgálódni. A zsidók elleni erőszakot így lényegében maguk a hatóságok minősítették jogszerűvé.

Ez a könyv sok szempontból másféle utat követ a kollektív erőszakban történő társadalmi részvétel megközelítéséhez. Miközben a lengyel vita elsősorban az antiszemitizmus okait igyekezett megérteni, majd azt vizsgálta, hogy miként fordult a zsidók elleni gyűlölet erőszakba, ez a munka megfordítja a kérdést, és elsőként az erőszak eredetét vizsgálja. Miként válhatott a tömeges erőszak jellegzetes társadalmi cselekvéssé a háborút követő években, és hogyan lettek ennek az erőszaknak zsidó származású áldozatai? Miközben Gross és a lengyel vita azokra a társadalmi és politikai feltételekre figyelt, amelyek lehetővé tették az erőszak elkövetését, ez a munka az erőszakot szervező kulturális rendet elemzi. Ennek a könyvnek nem az a fő kérdése, hogy mi tette képessé az elkövetőket indulataik elszabadítására, hanem hogy miért érezték helyes, hasznos vagy helyénvaló tettnek az erőszak elkövetését. Ez a munka az időt, a teret és az erőszak menetét szabályozó rituális rend részeként fogja föl a támadásokat. Végül, a kollektív erőszak eseményeit a politikai részvétel olyan (kétségkívül különös) formájának tekinti, amely az elkövetők számára elérhető, megszokott kulturális erőforrásokat mozgósította szokatlan időkben. Miközben Gross a kivételes erőszakhoz vezető kivételes társadalmi és politikai körülmények után kutatott, ez a könyv az erőszakos cselekvésnek a hétköznapokat szervező normalitásban gyökerező eredetét vizsgálja.

Ami azt illeti, a történeti gondolkodást (is) meghatározó lengyelországi erőszak inkább tűnik kivételnek, mintsem a háború utáni erőszakos tömegmegmozdulások általánosabb, a térségre jellemző mintájának. A kollektív erőszak lefolyása a háború utáni Lengyelországban sok szempontból különbözött a magyar (vagy a szlovák) esettől. Lengyelországban az 1945-öt követő atrocitások gyakoribbak és véresebbek voltak, mint Magyarországon, Szlovákiában vagy éppen Ukrajnában, és határozottabban irányultak zsidók ellen. A kielcei, 42 halálos áldozatot követelő gyilkosságokhoz fogható eset nem történt a térség más országaiban. A legvéresebb magyarországi lincselés Kunmadarason történt, ahol három férfit vertek agyon. A szlovákiai Végaszón (Kolbasov, 1899-ig Kolbaszó) a legborzasztóbb támadás során tizenegy személyt gyilkoltak meg. Noha a magyar csapatok 1941 júniusától részt vettek a Szovjetunió elleni hadjáratban, a magyar polgári lakosság számára jelentősen rövidebb volt a háborús tapasztalat, mint Lengyelországban. A Wehrmacht csupán 1944 márciusában szállta meg az országot, a hadműveletek pedig viszonylag rövid idő alatt, 1944. szeptember és 1945. április között gyorsan átsöpörtek a magyar területeken. A zsidó lakosságot 1944 nyarán néhány hónap alatt deportálták, magyar területen pedig nem voltak megsemmisítő táborok, ami megkímélte a magyarokat attól, hogy huzamosabb ideig vegyenek részt a zsidók elleni nagyszabású, gondosan előkészített erőszakban. Ennél is fontosabb különbséget jelent, hogy míg Kielcében és Krakkóban a pogromok során tudatosan választották ki a zsidó lakosokat, Magyarországon és Szlovákiában gyakran más csoportokkal együtt kerültek az erőszakos támadások célkeresztjébe.{14} Magyarországon a legtöbb megmozdulásnak voltak nem zsidó származású áldozatai is, akik nemritkán az erőszak első, legfontosabb célpontjai lettek.

Csupán a pogromok históriájaként beszélni el az 1945 utáni erőszakos tömegmegmozdulások történetét erőteljesen leszűkíti a vizsgálódás lehetőségét, és megnehezíti az erőszak eredetének megértését is. Csupán antiszemitizmusként gondolni a zsidók elleni támadásokra paradox módon megnehezíti magának az antiszemita erőszaknak a megértését is, hiszen ez a fajta értelmezés nem veszi kellőképpen figyelembe az elkövetők társadalmi tapasztalataiból, kulturális fogalmaiból és a számukra elérhető politikai elképzelésekből fakadó motivációit. A politikai antiszemitizmus 19. században megszületett fogalma a politikai kultúra és a társadalom változásainak tágabb kereteibe ágyazódott bele, amelyeket elsősorban a nacionalizmus ideológiája és a nemzetállam politikája határozott meg.{15} Az antiszemita kirekesztés története így aligha érthető meg azoknak az átfogóbb kulturális fogalmaknak és politikai gyakorlatoknak a vizsgálata nélkül, amelyeket végső soron maga az antiszemitizmus is leképezett és kifejezett.{16} A modern antiszemitizmus olyan „kulturális kód”, illetve nyelvezet, amely magába olvasztotta és át is alakította a hagyományos és népi zsidóellenességet, és amelynek segítségével – különösen a 19. századi Közép- és Kelet-Európában – fontos társadalmi konfliktusok fejeződtek ki és tárgyiasultak a „zsidókban”.{17}

A 19. század elejétől a 20. század elejéig ismétlődően kirobbanó zsidóellenes erőszak, a pogromok dinamikája lényegében ugyanazokból a történeti-társadalmi feltételekből eredt, mint más etnikai és társadalmi csoportok elleni támadások mintái.{18} Nem volt ez másképp az 1945 utáni magyar és kelet-európai tömegerőszak eseteiben sem. Az antiszemita erőszak megértéséhez először is magának az erőszaknak az eredetét kell megfejteni, majd azokat a folyamatokat kell világosan látni, amelyeknek során ennek az erőszaknak a célpontjai – többek között – mint „zsidók” lettek meghatározhatók. Ez a könyv ezt az utat követi: kilép az antiszemita erőszak történetének hagyományos keretei közül, és az 1945 utáni kollektív erőszak tágabb történetét teszi meg a vizsgálódás tárgyává.

Az 1960-as évek elejéig a meghatározó szociálpszichológiai és társadalomelméleti irányzatok a tömegerőszakra a gyűlölet és szeretet vezérelte irracionális érzelmek következtében kitörő váratlan, ösztönös cselekvésként tekintettek. Ebből a nézőpontból – amelyet leginkább Gustave Le Bon klasszikus tömegelmélete alakított{19} – a tömegnek az egyéni pszichére gyakorolt irracionális hatása látszott a legfontosabb elemnek, amely az erőszakos vágyakat kollektív társadalmi tetté változtatja át. A pszichológiai magyarázatok ellenében a tömegerőszak és a kollektív lázadás társadalomtörténeti és történeti szociológiai kutatása a kollektív erőszak mögött sajátos racionalitást tételezett föl. A történeti szociológiai kutatás számára a tömegerőszak sokkal kevésbé tűnt a gyűlölet és szeretet vezérelte irracionális érzelmek következményének, olyan váratlan, ösztönös cselekvésnek, amelyet az „emberi természet” valamiféle nehezen meghatározható, megkerülhetetlen adottsága,{20} esetleg valami alig megfogható „erőszakos kultúra”{21} magyaráz. A történeti szociológusok úgy vélték: a tömeges atrocitások mögött valójában racionális választások és motívumok húzódnak meg. Charles Tilly, Neil Smelser, Eric Hobsbawm és mások azt hangsúlyozták, hogy az éhséglázadások, a tehetős és kiváltságos csoportok elleni támadások számos résztvevője cselekedett gazdasági, anyagi érdekeinek kielégítése vagy társadalmi előnyök szerzése céljából.{22}

A gyakran hirtelen, különösebb előzetes szervezkedés nélkül kirobbanó, mégis nagyobb tömegeket megmozgató erőszak azonban nehezen összeegyeztethető a racionális számításokat végző emberek elképzelésével. A tömegerőszak és különösen az antiszemita atrocitások számos összetevője – akár a vérvád,{23} vagy éppen a kövérek és soványak közti különbségtétel – meglehetősen irracionálisnak tűnik. A kollektív erőszak gyakori saját szimbolikus rendje, amelyet macskák lemészárlásával, vallási jelképek elleni támadással, az elfogyasztott és birtokolt ételek fajtájával vagy éppen gyermekek elrablásáról és megevéséről szóló mesékkel fejeznek ki,{24} láthatóan nem áll közvetlen kapcsolatban a társadalmi, osztály- vagy gazdasági konfliktusokkal. A tömeges erőszak megértéséhez nem szükségszerűen az azt megelőző társadalmi feszültség vagy gazdasági konfliktus megtalálása vezet, hanem annak felfejtése, hogy mit is tesznek maguk az elkövetők. Ebből a szemszögből nézve nem az az igazán érdekes kérdés, hogy miért törnek ki tömegverekedések, hanem hogy mi történik a kollektív erőszak során. Ennek megértéséhez a vizsgálódás figyelme az erőszak elkövetésének közvetlen, konkrét helyzeteire, illetve az elkövetők és áldozatok érzelmeinek és tapasztalatainak az értelmezésére kell, hogy összpontosuljon. Az erőszakot elégtelen ideológiai hatások vagy társadalmi frusztrációk segítségével magyarázni, illetve az elkövetőket ideológiák puszta közvetítőiként vagy társadalmi feltételek áldozataiként látni végső soron aligha más, mint a felelősség áthárítása.{25}

„Minden tett elmond valamit a tettesről is, elárulja, ki ő, és ki akar lenni” – írja Jan Reemtsma az erőszakkal kapcsolatban.{26} A rituális erőszakban megfigyelhető motívumok – figyelmeztet Natalie Davis vagy Edward Thompson – szorosan összeforrnak a társadalmi és gazdasági igazságosság, erkölcs és „közös sors” elképzeléseivel, amelyek meghatározzák a kollektív erőszak eredetében kulcsszerepet játszó fogalmat, a „jogos lázadást” is. Bár a tömegerőszak bizonyos elemei meglehetősen kaotikus, rendezetlen cselekvéssornak tűnhetnek, az ilyen események a két okból is – morálisan általában is helyes mivolta, illetve a hatóságok ez irányú látható alkalmatlansága miatt – védelemre szoruló rend elképzeléseivel kötik össze a kollektív erőszakot.{27} Az erőszak kommunikatív aktus: a kollektív erőszak a társadalom felosztásáról, az egyes csoportok társadalomban elfoglalt helyéről és egymáshoz való viszonyáról tesz állításokat. A kollektív erőszak, ideértve az antiszemita támadásokat is, rituális cselekvés,{28} amelynek rendjét nem feltétlenül racionális megfontolások, sokkal inkább szokásszerű, ismerős kulturális gyakorlatok szervezik.

A jogos lázadásnak érzett tömeges erőszakban legtöbbször ott munkál az anyagi javak elosztásának szolidaritáson, a közösség ellátásának és jólétének eszméjén alapuló sajátos moralitása, egyfajta „morális ökonómia”.{29} A kollektív erőszakban, a tömegmegmozdulásokban részt vevő emberek legközvetlenebb tapasztalatai a második világháborút követő időszakban minden bizonnyal az ellátással függtek össze. A könyv első fejezete amellett érvel, hogy ez a tapasztalat mégsem egyszerűen az éhezés és a nélkülözés tapasztalata volt. Az emberek nagy része az ellátással kapcsolatos nehézségeket az elosztás, a piac és a kereskedelem fogalmaiban tapasztalta meg, amelyeknek sajátos morális tartalmuk és politikai jelentésük is volt. Az ellátással kapcsolatos nehézségeket elsősorban a kenyér és a gabona hiánya tette kézzelfoghatóvá, legfontosabb szereplői pedig a molnárok és a pékek lettek. Ez a tény szorosan összefüggött a kenyérnek az alsóbb osztályok élelmezési kultúrájában elfoglalt helyével, illetve a molnárnak a társadalmi képzeletvilágban kialakult képével. Legalább ennyire kötődött az élelmezés hiányainak megértése a piachoz és a kereskedő alakjához, elsősorban a feketepiac és a feketekereskedő fogalmaihoz. Miközben a feketepiac súlyos gazdasági gondokat jelzett, az ellátási nehézségek megértésében betöltött, szinte démonikus szerepe nem volt független attól, hogy az alsóbb osztályok körében milyen elképzelt szerepet tulajdonítottak a piacnak és a kereskedőnek. Ezt a sajátos moralitással bíró, közösségi, szolgáltató szerepkört határozottan megerősítette a háború utáni politikai elit formálódó nyelve, amellyel heves kampányt folytatott a feketézők ellen.

A második világháborút követő kollektív erőszak során azonban más – talán több – is történt. A második fejezet arra mutat rá, hogy az erőszakos tüntetők dühe ritkán irányult csupán molnárok és kereskedők felé. A gazdaság szereplőiként (is) azonosítható megtámadott molnárokat és kereskedőket a tüntetők egy tágabb társadalmi csoport részeinek tekintették, amelybe rajtuk kívül rendszerint tanárokat, jegyzőket, rendőröket, egyházi személyeket és zsidókat soroltak bele. A háború utáni erőszakos tömegmegmozdulások a munkát végzők és a munkát nem végzők csoportjaira osztották fel a társadalmat, ezeket a kategóriákat pedig a testi különbségek, a kövérség és a soványság mentén vélték felismerhetőnek és azonosíthatónak. Az 1945 utáni tömegerőszak résztvevői az anyagi javak elosztásának számukra igazságos módján túl a társadalom állapotáról, a szemükben ideális és jogos tagolásáról, illetve az ezekről szóló döntésekbe való beleszólás megfelelő módjáról, egyszóval a politika szerkezetéről és gyakorlásáról tettek állításokat. A kollektív erőszak motivációi sokfélék lehettek – antiszemitizmus, éhezés, elitellenesség –, ám a társadalom állapotáról és kívánatos rendjéről tett állítások arra utalnak, hogy mélyen politikusak voltak. Amit a tömeges erőszak elkövetői tettek, eredendően politikai aktusok voltak. A kollektív, rituális cselekvés a politikai részvétel és a politikai cselekvéshez való hozzáférés sajátos kulturális erőforrása és elérhető eszközkészlete.

A kollektív erőszak politikai mondanivalója a munka és a munkavégzés, illetve a testek közti különbségtételben fogalmazódott meg. A második világháborút követő rituális erőszak nem valamiféle hagyományos, ősi rendet védelmező eszköz volt: döntően a kormányzás céljáról, a társadalmi változás irányáról és az új rend megteremtéséről vallott nézeteket fogalmazott meg. A második fejezet célja, hogy megmutassa: az 1945 utáni erőszakos tömegmegmozdulások a jövő irányába mutattak, a kívánatos társadalmi változás irányait igyekeztek kijelölni, és az elképzelt új politikai rend milyenségéről tettek határozott állításokat.{30} Ezek a megmozdulások a politikai változás céljait fejezték ki: nem valamiféle múltból származtatott, hanem a közvetlen jövőben ténylegesen létrehozható ideális társadalommal kapcsolatos elképzeléseket és az állam iránti elvárásokat fogalmaztak meg. Céljuk a dolgozók társadalmának és a munka államának a megteremtése volt.

Hogyan lesz felismerhető a „munkás” és a „munkát nem végző”, illetve ezzel összefüggésben a „zsidó”, a „molnár”, a „kereskedő” vagy a „pap”? Ez a kérdés egyáltalán nem magától értetődő: az, hogy milyen csoportkategóriáknak van jelentőségük az egyének társadalomban elfoglalt helyének kijelöléséhez, történelmileg és társadalmilag változó, az pedig, hogy ezek a csoportok milyen jellemző tulajdonságokkal azonosíthatók, végső soron kulturális kérdés.{31} Ennek a könyvnek ez a fő kérdése: hogyan lesznek a „munkás” és a „munkátlan” az 1945 utáni társadalmi osztályozás kulcsfogalmai? Hogyan alakul ki a hozzájuk rendelhető tulajdonságok, jellemző tevékenységeik, testi jegyek és morális beállítódások összessége? Ez a könyv ezeknek a társadalmi kategóriáknak a megszületését, a társadalmi osztályozás történetét meséli el, figyelme az 1945 utáni csoportosítás jegyeinek, a munka és a munkátlanság világának, a munkás és a nem dolgozó testének előzményei és következményei felé fordul.

A társadalmi osztályozásban, a társadalmi identitások kialakításában nagy szerepük van a róluk elmondott történeteknek.{32} A „munkásokról”, a „munkát nem végzőkről”, a „zsidókról”, „molnárokról” vagy „kereskedőkről” mesélt történetek elmondják, mit tesznek, milyenek és kik ők. A „munkást”, a „munkátlant”, a „zsidót”, a „molnárt” vagy a „kereskedőt” a róla elmondott történetek hozzák létre. Az egyes társadalmi csoportokról és tulajdonságaikról elmondott történeteknek sokféle, egymással kölcsönhatásban álló forrása volt, és sokféle, egymással érintkező helyszínen lehetett őket elmesélni. A „zsidókról”, „molnárokról” vagy „kereskedőkről” elmondott történetek különböző változatokban, hol itt, hol ott bukkantak föl, kézről kézre adták őket, szájról szájra terjedtek: igazi népmesék voltak. Ahhoz, hogy a történész ezt a mindennapi megfontolásokat és cselekvést strukturáló, társadalmi-kulturális miliőt megismerhesse, egyfajta időutazó antropológus módjára, intenzív és hosszú tapasztalatot imitálva bele kell merülnie a korabeli nyilvánosság helyszíneibe és szövegeibe: végig kell járnia a helyeket (Alsózsolca, Békés, Gyula, Miskolc, Szeged, Szentes, Szolnok), és végig kell olvasnia a levéltárakban őrzött dokumentumaikat.{33}

Az 1945 utáni tömeges erőszak során zajló társadalmi osztályozással kapcsolatos történetmesélés elsődleges helye a kollektív cselekvés rituális rendje volt: maga a rítus volt az erőszakban való részvétel mikéntjének nyoma és elsődleges dokumentációja. A kollektív cselekvés múltbeli rítusai azonban közvetlenül nem megfigyelhetők, a történész számára csupán a rítusokról elmondott történetek elérhetők. A munkások és parasztok ráadásul igen ritkán hagytak maguk után írásos nyomokat, az elkövetők pedig nem feltétlenül dokumentálják az erőszakban való részvételük mikéntjét. Elkerülhetetlenül mások szavaira hagyatkozhatunk csupán, ha meg akarjuk érteni, miről is beszélnek a résztvevők tettei.

A kollektív cselekvés rítusairól szóló történetek egyik legfontosabb keletkezési helye az a néhány rendőrségi és jogi eljárás volt, amelyek a jelentősebb eseteket követték. Ezeknek a kihallgatásoknak és pereknek a során az elkövetők valóban arra kényszerültek, hogy maguk számoljanak be tetteikről. A perben tett vallomásokkal ugyanakkor igen óvatosan kell bánni. A vádlottak és a tanúk egyaránt nyomás alatt nyilatkoztak, és elsődleges szempontjuk volt, hogy elkerüljék a büntetést, szavaikat ráadásul csak mások lejegyzésében – és így: értelmezésében – olvashatjuk. Mivel ezek az elbeszélések döntően arra irányulnak, hogy jogossá minősítsék az elkövetett tetteket, igencsak nehéz belőlük kiolvasni a brutális erőszak kitörésének magyarázatát. De a perek dokumentumaiban felfedezhető elbeszélések arra mindenképpen rávilágítanak, hogy mit tekintettek a vádlottak és a tanúk – illetve a szavaikat írásban lejegyzők vagy ügyészként és bíróként átfogó keretbe illesztők – jó és hiteles, mások által is elfogadható magyarázatnak az erőszakos tettekre. Az a mód, ahogyan történeteket mondtak a lincselésekről, azt a társadalmi-kulturális folyamatot tükrözi, amelynek során megszületnek a „jogos lázadásról” alkotott, értelmezhető magyarázatok.{34}

Az erőszakról és a társadalmi osztályozásról a perek során megfogalmazott történetek nem voltak függetlenek más hasonló történetektől. A politikai sajtó a társadalmi osztályozás jelentőségéről szőtt történeteket, ezeket a cselekvésnek értelmet adó politikai és közüggyé minősítve, szélesebb nyilvánosság előtt igyekezett elmondani. Ezek a helyi közösségek számára elmondott történetek sajátos párbeszédben álltak a helyi közösségi és politikai ügyek megvitatásának és értelmezésének helyszínein, a Nemzeti Bizottságokban és települési önkormányzatokban, a plébániákon, a pártszervezetekben, az üzemi bizottságokban és szakszervezetekben elhangzó vagy a helyi sajtóban megjelenő hasonló történetekkel. A társadalmi rendnek az az elgondolása, amelyet a résztvevők a kollektív erőszak segítségével megfogalmaztak, meglehetős pontossággal illeszkedett az új politikai elit által kimunkált ideológiához. A kommunisták, a szociáldemokraták és a Nemzeti Parasztpárt által képviselt radikális politika, illetve a kisgazdák politikai felfogása olyan sajátos, populáris politikai nyelvet és gyakorlatot eredményezett, amelynek középpontjában a dolgozó testek megbecsülése és a munka államának ígérete állt. A harmadik fejezet bemutatja, hogyan kötötte a háború utáni új állam saját identitását a fizikai munkát végzők megtalálásának, megóvásának és sok szempontból kialakításának programjához. Az új, „népi” állam óhatatlanul a testek közti különbségtétel politikáján alapult.

Az erőszakos tömegmozgalmak leginkább az északkelet-magyarországi nehézipari központokban, Miskolcon és Ózdon, a Dél-Alföld iparosodottabb városaiban, Békéscsabán és Szegeden, illetve a kubikosok fontosabb lakóhelyein, Csongrád és Békés megyében törtek ki. A kollektív erőszakban részt vevők csoportjait azonban – mutat rá a negyedik fejezet – nem egyszerűen az azonos társadalmi helyzet és az esetleg belőle fakadó osztály- vagy csoporttudat, közös sors ideológiája kötötte össze. Ezeknek az embereknek a számára a közösként megélt sors nagyon is kézzelfogható társadalmi tapasztalatot jelentett. A viszonylag zárt helyeken élő és dolgozó ipari és földmunkások társadalma meglehetősen belterjes volt. A közös munkát végző csoportokat családi, rokoni és lakóhelyi kapcsolatok is összekötötték. Ezek a szoros ismeretségeken alapuló, gyakran személyes szálakkal átszőtt csoportok sajátos hétköznapi önkormányzó és önszerveződő gyakorlatok kialakulására teremtettek alkalmat, amelyekben a két háború közti politikai cselekvés mintái is gyökereztek.

A háború után, a közigazgatás és vállalati adminisztrációk összeomlása nyomán ezek az önszerveződő hálózatok új, kiterjedt szerepkörben találták magukat. Az ipari és földmunkások csoportjai hirtelenjében a gazdálkodás, a közélet és a nyilvánosság irányítói lettek. Ezt az új szerepkörben gyökerező öntudatot a munkások politikával kapcsolatos közvetlen tapasztalatai lépten-nyomon megerősítették. A döntően a helyi politikai nyilvánosság által közvetített és lefordított politikai mondanivaló lényege éppen a munkások öntevékenységének fontossága volt. A politikai nyelv és gyakorlat ezt az öntevékenységet folyamatosan a hatóságoknak nyújtott segítségként ábrázolta, amely a kívánt társadalmi változások eléréshez szükséges. A kommunisták által vezérelt radikális politika éppen a tüntetéseket, a kollektív politikai cselekvés eszközét tette a hatóságoknak segítő, alkalmanként helyettük is cselekvő öntevékenység legfőbb elemévé.

A politikának megvolt a maga alapos felelőssége az atrocitásokban, már csak azért is, mert a lakosság a háború utáni Kelet-Európában folyamatos politikai kampányoknak és propagandának volt kitéve. A különböző pártvezetések a tömegmegtámogatás növelése és politikai ellenfeleik megfélemlítése céljából (ez utóbbi főként a kommunistákra volt jellemző) az állandósuló nagygyűléseket, demonstrációkat és tüntetéseket kínálták a politikai részvétel egyik legfontosabb helyszínéül. A tüntetések kollektív, szóbeli, rituális és erőszakra is bátorító keretei lehetőséget teremtettek a politikai hatalomtól többnyire távol eső emberek közös és öntevékeny fellépésére. Az ötödik fejezet következtetése, hogy a jogos forradalmi cselekvés hagyományába illeszkedőként megteremtett politikai részvétel valóban létrehozta a forradalmat, még akkor is, ha ez a forradalom ezúttal sem tartotta tiszteletben ideológusai elvárásait és előírásait.

A forradalomnak ebben a történetében kulcsszerepet játszottak a „zsidók”. A háború utáni antiszemita képzeletvilágban a „zsidók” éppen azokat a helyeket foglalták el, ahol a „forradalom” megtalálhatta ellenségeit. Az izraelita vallású vagy zsidó származású emberek szerepe a falusi kereskedelemben nem csak „feketézőként” való azonosításukat tette lehetővé. Legalább ennyire fontos volt ez a szerep abban – leginkább boltjaik raktárkészlete miatt –, hogy sokan zsidó származású szomszédjaikat kiváltságos helyzetben lévőnek tekintsék az élelemhez jutásért vívott 1945 utáni küzdelemben. Az 1945 utáni antiszemita képzeletvilágban a „zsidók” tették kézzelfoghatóvá a társadalom kiváltságos, munkát nem végző, de dúskáló csoportjainak létét, akik – akár mint „gyermekek elrablói” és „emberevők” – súlyosan veszélyeztették a többiek túlélését. A zsidókról való beszéd ebben az értelemben alapvető szerepet játszott az 1945 utáni politikai átalakulásban: az ipari és földmunkások, illetve a Magyar Kommunista Párthoz kötődő politikai elit számára is kézenfekvő volt, hogy fontos politikai kérdéseket fejtsenek ki a „zsidókkal” kapcsolatban. Az a tény, hogy a munka államáról leginkább antiszemita nyelven lehetett beszélni, közvetlenül a háborút megelőző és a háborús évek antiszemita propagandájával és gyilkos gyakorlatával függött össze. A „magyaroktól” vagy „keresztényektől” radikálisan különböző „zsidó”, és különösen a „zsidó vagyon” fogalma ekkor jött létre.

A kollektív erőszakot és különösen az antiszemitizmust jelentős mértékben az 1946-os népítéleteket követő perek és politikai viták tették marginálissá. Ebben az 1945 utáni, erősen átpolitizált nyelvben az antiszemitizmus és a vele összefüggő erőszak esetei egy régi, „reakciós” világ elszórtan még felbukkanó nyomai voltak csupán. Az antiszemitizmus az erőszakot elkövető „fasisztákat” leplezte le és jelölte ki, akik leginkább egy bukott és elmúlásra ítélt, rossz politika utóhatásainak látszottak. Ebben a nyelvben az antiszemitizmus a „népet” félrevezető, sunyi politikai eszköz volt csupán, amelynek célpontjai nem is a zsidók, hanem a leginkább a kommunisták által képviselt népi politikai érdekek voltak. Az antiszemitizmus 1945 utáni politikai történetében a főszereplők a kommunisták és a „fasiszták”, a zsidók pedig csak mellékes, véletlenszerűen felbukkanó alakok. A holokauszt hivatalos, „fasisztákról” szóló történetei fontosak voltak, az 1945 utáni antiszemita erőszakról azonban jobb volt hallgatni. Talán ez is hozzájárulhatott ahhoz, hogy a kirekesztés, a deportálás és a táborok tapasztalatáról kérdezett túlélők tanúságtételei alig-alig érintik a háború utáni tömeges erőszak eseményeit. A „pogromokról” szóló történetek jellemzően a háború alatti tömeggyilkosságokról szólnak, az 1945 utáni emlékek pedig az újrakezdés vagy a szülőföld elhagyásának eseményeit idézik föl.{35} A zsidók nélküli antiszemitizmus története mind a mai napig megnehezíti annak a felismerését, hogy sem a kollektív erőszak, sem az antiszemitizmus vagy a zsidók nem mellékes szereplői az 1945 utáni politikai átalakulásnak.

A politikát hagyományosan intézményesített szervezetekben zajló cselekvésnek szokás tekinteni, amelytől a hétköznapi élet cselekedetei különösen távol esnek.{36} Ennek a kollektív erőszakról szóló könyvnek a homlokterében ennek ellenére is a politika áll. A kollektív erőszak hétköznapi gyakorlatokban gyökerező esetei és a bennük részt vevők állam felé megfogalmazott elvárásai kulcsfontosságúak voltak a társadalom átalakulása és az új politikai szerkezet létrejötte szempontjából. A változások cselekvő szereplői parasztok és munkások voltak,{37} akik megvívták forradalmukat, még ha nem is úgy, ahogy az hagyományosan elképzelhetőnek látszik. A tömegerőszaknak a munkások és parasztok kulturális világához kötött története olyan alternatív politikatörténet, ahol a magyar szocializmus arcát nem a párt- és mozgalmi elit, hanem a munkások és parasztok valóban elkövetett tettei alakítják. Ennek a politikatörténetnek a fő helyszínei nem a pártvezetői értekezletek, a kormányülések vagy az országos lapok hasábjai, hanem a politikával való tényleges találkozás színterei: a lakóhelyi vagy munkahelyi szervezetek, gyűlések és a helyi sajtó. Az így visszatérő politikatörténet sok új kérdést tehet föl a bekövetkező változásokkal kapcsolatban, különösen a társadalmi részvétel, a populáris politizálás vagy éppen a demokrácia fogalma kapcsán.{38}

Innen nézve különös érzés foghatja el az 1945-ről szóló történetírás olvasóját. Miközben széles körű egyetértéssel találkozik abban a tekintetben, hogy 1945 kiemelkedő politikatörténeti fordulópont, a politika tapasztalatáról, a politikai cselekvés értelméről, egyszóval arról, hogy mit is jelentett maga a politika (a „politikatörténetről”), alig olvashat. A kollektív erőszak a háború utáni évek történetében különösen marginális eseménysornak látszik. Az erőszak leginkább a káosz és a zűrzavar következményének tűnik, amely a politikai stabilitás elérésével nemsokára meg is szűnik, és nemigen van hatása a főként a kormányzati politika által meghatározottnak látszó társadalmi változásokra. Ebben a történetben a zsidó áldozatokat követelő kollektív erőszak szörnyű eseménysor, ám végső soron mégis csak mellékszál, epizód marad a háború utáni évek tágabb történetében. A „zsidókat” érintő erőszak egyfajta kisiklás, a fasizmus utójátéka, a zűrzavar következménye vagy a kaotikus hatalomharc mellékterméke, amely a zűrzavar és a káosz végeztével idővel maga is múlttá lett.{39}

Kelet-Európa és benne Magyarország 1945 utáni politikai átalakulásának szokásosan elmondott története többnyire az elitek szintjén zajlik, legfontosabb szereplői pedig a nagyhatalmak, különösen a Szovjetunió befolyásos vezetői, a pártvezetések és politikusok vagy az egyházi elit.{40} Ennek a politikatörténetnek a legfontosabb eseményei azok a konfliktusok és küzdelmek, amelyeket a különböző, egymással versengő hatalmi elitek vívtak egymással. A társadalmi önszerveződés formái leginkább a bennük rejlő erőszak és önkény miatt keltik fel a kutatók figyelmét, és döntően az átmenetiség, a „rendes” hatalmi és politikai intézmények hiányát illusztrálják.{41} Ez a fajta kérdésfelvetés a hidegháború végének körülményeiből eredt, és fő tétje a világ kettéosztásához vezető folyamatok, Kelet-Európa sajátos történeti útja, vagyis a „szovjetizáció” megértése volt.{42} A háború utáni évek története, Kelet-Európa országainak a szovjet tömb részévé válása különösen fontos időszaknak látszott ennek az alapvető kérdésnek a megválaszolásához. Miként történhetett, hogy 1945-ben, amikor Európa egésze mintha visszatérni látszott volna a demokráciához, Kelet-Európa elhagyta ezt az utat? Az 1945 történetét kutatók fő kérdése mindmáig ez: miért nem sikerült (a demokrácia létrehozása Kelet-Európában)?{43} A kommunizmus végével a demokrácia természetes politikai rendnek tűnhet, amely maga nem, csupán a tőle való eltérés igényel magyarázatot.{44}

Ez még akkor is így van, ha többen már régóta figyelmeztetnek a politikai átalakulást megelőlegező társadalmi folyamatokra a térségben. A „népi demokráciák” vagy a „szovjet rendszerek” története nem váratlanul, előzmények nélkül, 1945-ben vagy esetleg 1948-ban kezdődik, hanem a háború okozta demográfiai és etnikai változásokkal, a zsidók és németek eltűnésével, a nagyarányú népességmozgással, a tulajdonosi osztályok megroppanásával és a hagyományos elitek gyors eltűnésével. A háború által beindított társadalomtörténeti folyamatok olyan forradalmi jellegű változásokat jelentettek a térségben, amelyek megalapozták a szovjet típusú diktatúrák kiépítését a rákövetkező évek során, és amelyben a kelet-európai értelmiség vagy középosztály különböző csoportjai is tevékenyen részt vettek.{45} Az állam 1945 után sem maradt a társadalmi folyamatoktól elváló, attól autonóm szereplő. Az egyes társadalmi csoportoknak – a háborút követően különösen az ipari munkásoknak – meghatározó szerepük volt abban, hogy az állam és intézményei hogyan cselekedtek, és miként viszonyultak a társadalomhoz.{46}

Mit jelentettek ezek a társadalmi változások a politikai részvétel és a cselekvés lehetőségeinek szempontjából? Ebből a szemszögből megfordulhat a demokrácia normatív történetéből eredő kérdés is: nem az szorul magyarázatra, hogy miért fulladt kudarcba a demokrácia,{47} hanem az, hogy milyen következményekkel jártak a háború utáni évek történései a társadalom és a politika állapotára, és az így bekövetkező társadalmi változások milyen politikai intézményeket és gyakorlatot teremtettek meg.{48} Ebből a szemszögből nézve érdemesnek látszik újragondolni politika és társadalom viszonyát is. A hagyományos kérdést – hogyan hat a politika a társadalmi változásokra, illetve hogyan támogatnak és fogadnak el bizonyos társadalmi mentalitások bizonyos politikai programokat – talán érdemes fordítva is föltenni: hogyan erednek a mindennapokat átszövő társadalmi gyakorlatokból és kulturális jelentésekből politikai koncepciók és a hatalomgyakorlás formái?

Ha igaz, hogy a hétköznapi gyakorlatok a politikai erőszaknak (is) a melegágyai, át kell gondolni a mindennapi élet és a rituális erőszak viszonyát is. A hatalomnélküliek hétköznapi kultúrájából eredő rituális, kollektív erőszakról szóló beszámolók hajlamosak ezekben a hatalmasok fölényét ellensúlyozó, azzal szembeszálló eszközt látni. A műhelyek és üzemek tulajdonosaival, a földesurakkal vagy a gyarmatosítókkal szembeszálló munkások, parasztok és őslakosok számára mintha a kollektív erőszak kényszerű, de mégiscsak hatékony fegyver, a „gyengék fegyvere” lenne a társadalmi hierarchiák lebontására és az elnyomó rendszerek aláásására.{49} Ám a gyengék fegyvere is fegyver, mégpedig kétélű fegyver. A hatalomnélküliek hétköznapi kultúrájához kötött kollektív erőszakot ártatlannak tekinteni az elnyomás gyakorlataiban rendkívüli veszélyeket hordoz, amelyek különös erővel jelentkeznek a zsidók elleni támadások vizsgálatakor. A hatalomtól távol eső emberek által elkövetett antiszemita atrocitásokat mint az elnyomás elleni „igazságos ellenállást” értelmezni beláthatatlan következményekkel jár. A hatalomtól távol eső emberek politikai cselekvése nem feltétlenül az azt feltételezetten kisajátító elit világával való szembenállásban és szembeszegülésben határozható meg:{50} legalább ilyen fontos eleme a saját hierarchiarendszerek és hatalmi viszonyok kiépítése.

***

Miközben a történész meséje szépen lekerekíthető, a (történeti) valóság aligha ilyen. A levéltárakból, kéziratokból, monográfiákból vagy a túlélők beszámolóiból származó híradások, ide-oda utalások, töredékes, egymásnak is gyakran ellentmondó állítások nehezen kibogozható rendszerében éppen a történész feladata rendet találni és teremteni. Miért lenne épp az időben legkorábbi eseménytől a legközelebbiig haladó, egyenes vonalú elbeszélés e lehetséges rend legpontosabb ábrázolása? Ez a könyv távolról sem biztos ennek érvényében. A források szerteágazó nyomait visszafelé követni olyan események leírására késztet, amelyek történésük időpontjában nem szükségszerűen álltak egymással kapcsolatban, ám egy későbbi időpillanatban mégiscsak együtt hatottak. A könyv látszólag töredékes, hosszabb-rövidebb történetek elmeséléséből adódó szerkezete e sokféle hatásból táplálkozó együttállás feltérképezésére tesz kísérletet. Nem csupán 1945-öt, a háború utáni világot igyekszik más nézőpontból szemlélni, hanem kísérletet jelent a történészi (történeti) elbeszélés módjával is.

{1} A két háború között rendszeresen zajlottak területi bajnokságok, akár egy-egy nagyobb város környékén szervezett, főként falusi csapatokat tömörítő alosztályokban. Dénes–Sándor–B. Bába 2014, 50. A Kunmadarasi SE a második helyen végzett a Kelet-Magyarországi Labdarúgó Szövetség által kiírt területi bajnokság 1947–48-as idényében.

{2} Füleki László vallomása. BFL V 56032/1, 316.

{3} A háború utáni erőszak az utóbbi években tágabb kulturális értelmezés problémájává vált. Benedek 2012; Závada 2016; Szántó 2017. A filmművészetben: 1945 (rendezte: Török Ferenc, Katapult Film, 2017).

{4} Kotsonis 2011, 739–740, illetve 754.

{5} James Scott szerint a hétköznapi élet gyakorlatai a hatalomnélküliek ellenállásának eszközei „a parasztok és a belőlük munkát, élelmet, adót, bérleti díjakat kisajtolni igyekvők közti prózai, de folytonos harc” során. Scott 1985, xvi.

{6} Az események legrészletesebb rekonstrukciója: Vörös Éva 1994.

{7} A miskolci lincselés kérdése hosszú ideje foglalkoztatja a történészeket és más szerzőket. Varga 1986; Kende 1993; Pelle 1995, 187–247.

{8} Standeisky 1992.

{9} Bergmann 2003, 351–354, illetve 361–363; Klier 1992; Staliu¯nas 2015.

{10} Grüner 2009; Kersten 1996; Šišjáková–Šmigeľ 2009.

{11} Csősz: Népirtás után.

{12} Gross 2012; Szaynok 1992; Cichopek-Gajraj 2014, 114–145.

{13} A zsidók vagyonának elrablása és a tulajdonjogok helyreállításának összetett kérdéseiről: Dean–Goschler–Ther (eds.) 2007, különösen 19–32 és 211–258.

{14} Apor–Kende–Lônčíková–Săndulescu 2019.

{15} David Engel 2009.

{16} Holz 2001.

{17} Volkov 2007; Cârstocea–Kovács 2019, 16, illetve 21.

{18} David Engel 2010, 23.

{19} Le Bon 1913.

{20} Pl. Ingham 1996.

{21} Lásd pl. Daniel Jonah Goldhagen hírhedt érvelését: Goldhagen 2017.

{22} Rudé 1986; Smelser 1971; Hobsbawm 1974; Tilly 1978; Tilly 2003, 75–76.

{23} A vérvád hagyományos erejét hangsúlyozza Joanna Tokarska-Bakir is a kielcei mészárlásról adott etnográfiai magyarázatában. Tokarska-Bakir 2018, 13–15.

{24} Darnton 1987, 125–173; Darnton 1990.

{25} Popitz 1992; Sofsky 1996; Trotha (hrsg.) 1997; Collins 2009.

{26} Reemtsma 2017, 121–122.

{27} Thompson 1971, 76–136; N. Z. Davis 2001, 95–116, illetve 139–167.

{28} Rohrbacher 1993, 81–85; Walser Smith 2002, 22; Struve 2005.

{29} Randall–Charlesworth 2000, 1–7.

{30} Ilyen értelemben a „háborúutániság” sajátos körülményei között zajlottak le, történetük a „háborúutániság” időszakának története is. Apor 2018.

{31} Hacking 2002, 2–3, illetve 26. A szovjet típusú kontextushoz lásd: Fitzpatrick 1993.

{32} Bruner 1991.

{33} A történeti antropológia meglátása, miszerint az érthetetlennek tűnő, idegen világok tanulmányozása révén a történelmi folyamat sokszólamú, különböző résztvevők szemszögéből történő, párhuzamos elbeszélése válik lehetővé, és ez utat nyit a rendszerszerű, átfogó változások mélyebb megértése felé, ma is időszerűnek tűnik. Medick 1988, 72–75; N. Z. Davis 1984, 23.

{34} N. Z. Davis 1987, 3–4.

{35} A tanúságtételek legfontosabb gyűjteményei a Steven Spielberg Zsidó Filmarchívum (https://en.jfa.huji.ac.il/), az Egyesült Államok Holokauszt Emlékmúzeumának audio- és videogyűjteménye (https://www.ushmm.org/), a Yale Egyetem Fortunoff videoarchívuma (https://fortunoff.library.yale.edu/), a Jad Vasem videogyűjteménye (https://www.yadvashem.org/holocaust/video-testimonies.html), valamint a Holokauszt Dokumentációs és Emlékközpont, illetve a Centropa interjúgyűjteménye (https://www.centropa.org/hu/pictures-stories/search). Számomra fontos, mégis jellemző kivételt jelent a szentesi Krausz-malom elleni támadásról tudósító dr. Barta Gábor, aki saját visszaemlékezését felesége ausztriai kényszermunkatáborról szóló tanúvallomásához tartozónak vélte, noha házastársa nem volt érintett az 1945 után történtekben. Dr. Barta Gábor személyes kiegészítése Barta Gáborné visszaemlékezéséhez. Kézirat. Budapest, 1990. december 5. HDKE 493V2.

{36} Lüdtke 1985, 303.

{37} Giovanni Levi hangsúlyozza, hogy a paraszti társadalmakban megfigyelhető cselekvési minták „nem csupán a kialakuló új társadalommal szembeni ellenállásra”, hanem a „társadalmi és természeti világ tevőleges átalakítására” is irányultak. Levi 2001, 39–40.

{38} Vernon 1993, 1.

{39} Palasik 2000, 137–182.

{40} Kelet-Európa 1945 utáni átalakulásának és a szocialista diktatúrák létrejöttének immáron könyvtárnyi szakirodalma van. A historiográfiához lásd Antohi–Trencsényi–Apor (eds.) 2007, 50–55, 122–123, 217–219, illetve 352–365; Brunnbauer (ed.) 2004. A friss bibliográfiához: Bottoni 2014, 315–337.

{41} Peter Kenez például az anarchiát és a spontaneitást egy szemantikai szintre helyezve számol be az ilyen eseményekről: „nem meglepő, hogy anarchia uralkodott. […] Néhány helyen a hatóságok spontán módon szerveződtek újra.” Kenez 2009, 27.

{42} Abrams 2005, 3.

{43} Standeisky 2015, 216–226.

{44} Conway 2018, 121–124.

{45} Burks 1961; Gross 1989; Judt 1993, 16; Abrams 2005, 10–19, illetve 53–88; Naimark–Gibianskii (eds.) 2018, 29.

{46} Pittaway 2012, 3–4.

{47} Standeisky 2015, 55–57.

{48} Conway 2020.

{49} Scott 1985, 29.

{50} „A szubaltern politika sokféle arcot ölthet, amelyek az ellenállás mindennapi formáitól kezdve a civil társadalom terepén folyó jogvédő kampányokon és a választói demokráciában való részvételen át a forradalmi átalakulásért vívott fegyveres harcig terjednek. A különböző megnyilatkozási formákban ugyanakkor mindenütt megjelenik az ellenállás gesztusa, azaz a hatalmi viszonyok fennálló rendjének és az általa megteremtett társadalmi kizárás módjainak az elbizonytalanítása.” Nilsen–Roy 2015, 5–6.